МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ УКРАЇНИ
УНІВЕРСИТЕТ СУЧАСНИХ ЗНАНЬ
Кафедра: психології

Синдром емоційного вигорання у медичних працівників з різними рівнями кваліфікації.

План
Вступ
Розділ I. Аналіз стану проблеми професійних деформацій в сучасній психологічній науці.
1.1	. Синдром емоційного вигорання як прояв професійної деформації.
   1.2. Професійна деформація як наслідок «емоційного вигорання» і заходи її профілактики.
  1.3. Фактори ризику та особливості синдрому емоційного вигорання у медичних працівників.
 Висновок до розділу I
Розділ II. Стан проблеми професійної деформації в медичних професіях.
   2.1. Психологічна симптоматика і динаміка синдрому емоційного вигорання.
   2.2. Задум і процедури емпіричного дослідження синдрому емоційного вигорання у медичних працівників 
   2.3. Аналіз та інтерпретація результатів дослідження. Висновок до розділу II
Розділ III. Емпіричне дослідження взаємозв'язку особливостей змісту допомоги та тенденцій професійної деформації у медичних працівників з різними рівнями кваліфікації.
  3.1. Підходи до вирішення проблеми професійної деформації в медичних професіях.
  3.2. Рекомендації для профілактики професійної деформації у медичних працівників з різними рівнями кваліфікації.
Загальний висновок
Список використаної літератури
Додатки

Вступ

В нaш  чac iстoтнo poзширилacя нe тiльки кiлькicть cимптoмiв, aлe i збiльшивcя пepeлiк пpoфеciй, пpeдстaвники яких cхильнi дo  нeбeзпeки пpoфеciйнoгo вигopaння. Дo цих пpoфeciй нaлeжaть coцiaльнa пpaцiвники, лiкapi, aдвoкaти, вчитeлi, пoлiтики, мeнeджepи. В peзультaті, cиндpoм пpoфеciйнoгo вигopaння пepeтвoривcя нa «хвopoбу» coцiaльних і комунікативних професій.
Cпецифiка poбoти людeй дaних пpoфеciй відpiзняється тим, що в них пpиcутня вeликa кiлькicть cитуaцiй з виcoкoю eмоційнoю нacиченістю і кoгнiтивнoю cклaднicтю мiжocoбиcтіcнoгo cпiлкувaння, і цe вимaгaє вiд фaхiвця знaчнoгo внecку дo вcтaнoвлeння дoвipливих  вiднocин i умiння упpaвляти eмоцiйнoю нaпpужeнiстю дiлoвoгo спiлкувaння.
Зaгaльнoю oзнaкoю і пpичинoю opганiзацiйнoго cтpecу виcтупaє нaявнiсть внутpiшнього кoнфлiкту мiж вимoгaми з бoку opганізації, пpивaбливicтю poбoти у нiй, очiкувaннями і peaльними мoжливoстями пpaцiвникaми.
 Вигopaння нaбiльш небезпечнe на початку свого розвитку. «Вигоряючий» співробітник, як правило, майже не усвідомлює своїх симптомів, тому зміни у його поведінці першими помічають колеги. Дуже важливо вчасно помітити такі прояви і правильно оргaнізувати систему підтримки для цих співробітникiв.
Ocoбливу увaгу ваpто звеpнути на ідентифікацію тих чинників, які пpизводять до pозвитку цього синдpому, і вpаховувати їх пpи pозpобці пpофілактичних пpограм. Наслідки вигоpання погано позначаються на економічному стані оpганізації і пpизводять до втрат кaдpoвих pеcуpсiв.
Пpaцiвники, piвeнь пiдтpимки яких з боку кepiвникiв і колeг виcокий, мeнш cхильнi дo вигopaння.
Пepшoчepгoвe зaвдaння y збeрeжeннi cтaбiльнoстi opгaнiзaцiї, i її людcьких pecypciв — пpoфiлaктикa i пoдoлaння нeгaтивних нacлiдкiв opгaнiзaцiйних cтpeciв.
Пpoфiлaктикa вигopaння пoвиннa oхoплювaти шиpoкий cпeктp зaхoдiв, з одногo бoкy тих, щo пoм’якшyють дiю opгaнiзaцiйних cтpec-фактopiв, а з iншoгo тих, щo дoзвoляють aктивiзувaти ocoбиcтi pecypcи пepcoнaлy, щoб eфeктивнo дoлaти нeгaтивні нacлiдки пpoфeciйних i opгaнiзaцiйних cтpeciв.
Poзpoбкa пpoфiлaктичних i рeaбiлiтaцiйних пpoгpaм, щo знижують pизик вигopaння, пoвиннa cпирaтися нa peзультaти aнaлізy cтpec-фaктopiв opгaнiзaцiйнoгo cepeдoвищa, пcихoдiaгнocтикy ocoбиcтicних хаpaктepистик cтiйкого дo cтpecy пepcoнaлy, i здiйcнювaтиcя фaхiвцями-пcихoлoгaми.
Впpoвaдження дaних пpoгpaм — це тypботa кepiвництвa пpo кaдpoвий пoтeнцiaл cвoєї opгaнiзацiї тa її cтaбiльнocтi.
Актуальність: Для того, щоб якісно і професійно допомагати іншим людям, лікар сам має бути здоровим як фізично, тілесно, так і морально й духовно незалежно від рівня кваліфікації. При сучасному навантаженні медичних працівників і введенні в їх роботу нових програм і підходів проблемною є не те, що працівник емоційно вигорає, оскільки це є природний процес. Проблема полягає в тому, що він не вміє це вчасно помічати. Тому є дуже важливим визначення психодіагностичних прийомів оцінки рівня емоційного вигорання. Для повсякденної діяльності медичних працівників характерним є високий рівень стресу, який вони відчувають доволі часто. Актуальність проблеми емоційного вигорання видно з наукових публікацій і досліджень, які значно зросли за останнє десятиріччя.
Новизна: Емоційне вигорання – один з нових, розглянутих в психологічній літературі механізмів захисту, тому його визначення є дещо розмитим. Слід відзначити, що емоційне вигорання завжди розглядається і трактується лише з негативного боку. І, звичайно, на це є конкретні причини, адже коли людина перебуває у такому стані це відбивається на виконанні нею своєї діяльності, на відносинах з партнерами, клієнтами і близькими людьми, так як приводить до емоційної і особистісної відстороненості, незадоволеності собою, слідом за чим іде тривога, депресія і неадекватне емоційне реагування на звичайні життєві ситуації. Але не звертати увагу на позитиви, які супроводжують цей стан було б не правильно. Плюси емоційного вигорання в тому, що воно дозволяє людини економно і дозовано використовувати свої енергетичні ресурси. 
Тема: тенденції виникнення синдрому емоційного вигорання у медичних працівників з різними рівнями кваліфікації.
Мета: дослідити тенденції виникнення синдрому емоційного вигорання у медичних працівників різними рівнями кваліфікації і стажем роботи більше 5 років.
Об’єкт: медичні працівники які схильні до емоційного вигорання з різними рівнями кваліфікації.
Предмет: тенденції виникнення синдрому емоційного вигорання.
Задачі: вивчити передумови виникнення синдрому емоційного вигорання, провести дослідження виникнення синдрому емоційного вигорання у медичних працівників з різними рівнями кваліфікації, провести дослідження методів та способів профілактики виникнення синдрому емоційного вигорання, проаналізувати отриманні результати, зробити висновки.
Вибірка: дослідження проводилося в МЛШП Деснянського району, КМКЛ №1 Дарницького району, КМКЛ №3 Дніпровського району. Вибірку склали жінки: медсестри та молодший медперсонал у віці від 35 до 50 років. Стаж роботи становить від 5 років. У дослідженні брали участь і 30 медсестер і 30 санітарок - всього 60 чоловік. Досліджуваних, присвоївши їм порядковий номер, розділили на групи, позначені відповідно до назви відділення, де проходить діяльність працівників.

I. Аналіз стану проблеми професійних деформацій в сучасній психологічній науці

1.1 Синдром емоційного вигорання як прояв професійної деформації.

Синдром емоційного вигорання виникає в ситуаціях інтенсивного професійного спілкування під впливом багатьох зовнішніх і внутрішніх факторів і проявляється як «пригнічування» емоцій, зникнення гостроти почуттів і переживань, збільшення числа конфліктів з партнерами по спілкуванню, байдужість і відгородженості від переживань іншої людини, втрата відчуття цінності життя, втрата віри у власні сили та ін.
Поняття «емоційного вигорання» вперше з'явилося в зарубіжній психології в кінці 20-го століття [26, с. 67].
У вітчизняній психології є чимало досліджень, присвячених феномену «вигорання» в середовищі освітян (А.О. Реан, Л.М. Митіна, Т.І. Ронгінська та ін.), у медичних працівників (Г.С. Абрамова, Ю.А. Юдчиц, Н.В. Козина та ін.), соціальних працівників (Н.Є. Водопьянова, О.С. Старченкова та ін.); управлінців (Н.Є. Водопьянова, А.Б. Серебрякова та ін.), у торгового персоналу, менеджерів (О.Р. Фонарев, Н.Є. Водопьянова та ін.), у психологів (О.Г. Лешукова, О.М. Моховіков та ін.).
Актуальність і соціальна значимість обраної теми обумовлена складним характером синдрому емоційного вигорання, а також різнорідністю інтерпретації його причин і проявів, що вимагають пошуку дослідницьких стратегій і створення відповідного психологічного інструментарію. Медичний персонал лікувальних установ є найбільш численним за складом, приймаючи на себе найбільшу частину робочих навантажень в ході надання лікувально-профілактичної допомоги населенню.
Таким чином, у дослідженні шляхів підвищення ефективності лікувально-діагностичної та профілактичної роботи медичного закладу велику увагу необхідно приділяти вивченню особливостей професійної діяльності медичного персоналу.
У роботах ряду вітчизняних і зарубіжних авторів: Б.Д. Карвасарского, Г.С. Абрамової, Л.Ф. Тихомирової, Г.І. Куценко, О.І. Сошникової, В.П. Рубана, І. Харди, Р. Калімо та ін. [1,2,14,16,20,27,29,32] приділяється підвищена увага соціально-психологічним особливостям професійної адаптації медичних працівників до умов діяльності. В работах Г.С. Абрамовой, Л.Ф. Тихомировой, Р. Конечного, Г.К. Ушакова, М. Боухала, Е.Б. Боллза та ін. [1,2,15,17,29] вивчаються соціально-психологічні чинники професійної діяльності медичних працівників, що провокують стресові стани, виникнення синдрому хронічної втоми та інші негативні симптоми. У даних дослідженнях, таким чином, вивчаються переважно фактори, що сприяють професійної деформації медичних працівників.
У наукових дослідженнях встановлено факт впливу особливостей професійної діяльності медичного працівника на особистість, зокрема - широко відомий феномен емоційного вигорання особистості медичного працівника.
Синдром вигоряння був вперше описаний в 1974 році американським психологом Фрейденбергером для опису деморалізації, розчарування і крайньої втоми, які він спостерігав у працівників психіатричних установ. В даний час термін «вигорання» прийнято вживати у зв'язку з професіями, пов'язаними з наданням допомоги людині, що відчуває негативні переживання, що опинилася в критичній ситуації.
«Синдром емоційного вигорання - синдром фізичних, емоційних і пізнавальних симптомів, які відчуває професіонал, нездатний впоратися ефективно зі стресом, викликаним обмеженнями, що стосуються його цілі і особистої кар'єри» [15, с. 13].
Синдром емоційного вигорання визначається як почуття емоційного і фізичного виснаження разом з почуттям розлади і невдачі [15, с. 14].
Одним з перших вітчизняних дослідників, який впритул зайнявся проблемою вигоряння, є В.В. Бойко. На його думку, емоційне вигорання набувається в ході життєдіяльності людини. Цим «вигорання» відрізняється від різних форм емоційної ригідності, яка, визначається органічними причинами - властивостями нервової системи, ступенем рухливості емоції, психосоматичними порушеннями.
Емоційне вигорання В.В. Бойко визначає як вироблений особистістю механізм психологічного захисту у формі повного або часткового виключення емоцій (пониження їх енергетики) у відповідь на психотравмуючі впливи.
Для нього вигоряння являє собою придбаний стереотип емоційного, частіше всього професійного, поведінки, почасти функціональний стереотип, що дозволяє людині дозувати і економно витрачати енергетичні ресурси.
Саме по собі вигоряння, таким чином, В.В. Бойко вважає конструктивним, а дисфункціональними - його слідства, коли «вигорання» негативно позначається на виконанні професійної діяльності та відносинах з партнерами. Тоді ж емоційне вигорання призводить до професійної деформації особистості.

1.2 Динаміка і психологічна симптоматика синдрому емоційного вигорання.

В даний час немає єдиного погляду на структуру синдрому «емоційного вигорання», але, незважаючи на відмінності в підходах до його вивчення, можна відзначити, що він зумовлює собою особистісну деформацію.
Симптоми професійного вигорання вказують на характерні риси тривалого стресу і психічного перевантаження, які можуть призводити до повної дезінтеграції різних психічних сфер. У «вигоряючими» фахівця спостерігаються зміни:
в поведінці (він часто дивиться на годинник; відкладає зустрічі; часто спізнюється (пізно приходить і рано пішов); втрачає творчий підхід до вирішення проблем; працює старанніше і довше, а досягнення стають менше; усамітнюється і уникає колег; присвоює власність установи; збільшує вживання змінюють настрій психоактивних речовин (включаючи кофеїн і нікотин); втрачає здатність задовольняти свої потреби в розвагах і відновленні здоров'я; схильний нещасним випадкам; у нього посилюється опір виходу на роботу;
в почуттях (втрата почуття гумору або гумор шибеника; постійне відчуття невдачі, провини і самозвинувачення; часто відчуває гнів, почуття образи і гіркоти; підвищена дратівливість, демонстрована на роботі і вдома; відчуття, ніби до нього чіпляються; почуття збентеження та байдужості; безсилля ; зняття стресу, а не творча діяльність);
в мисленні (все більш наполегливі думки про те, щоб залишити роботу; зниження здатності сконцентрувати увагу; ригидное мислення, що чинить опір змінам; посилення підозріливості й недовірливості; цинічне, порицающее ставлення до оточуючих; менталітет жертви; заклопотаність власними потребами і особистим виживанням);
в здоров'я: порушений сон; часті, довгостроково поточні незначні недуги; підвищена сприйнятливість до інфекційних захворювань; стомлюваність і виснаження протягом цілого дня; прискорення порушень психічного і соматичного здоров'я [3, с. 446].
Таким чином, синдром емоційного вигорання характеризується вираженим поєднанням симптомів порушення у психічній, соматичної і соціальній сфері життя.
Синдром професійного вигорання розвивається поступово. Він проходить три стадії - три сходових прольоту в глибини професійної непридатності:
Перша стадія:
починається приглушенням емоцій, згладжуванням гостроти почуттів і свіжості переживань; фахівець несподівано помічає: начебто все поки нормально, але ... нудно і порожньо на душі;
зникають позитивні емоції, з'являється деяка відстороненість у стосунках з членами сім'ї;
виникає стан тривожності, незадоволеності; повертаючись додому, все частіше хочеться сказати: «Не лізьте до мене, дайте спокій!»
Друга стадія:
виникають непорозуміння з клієнтами, професіонал у колі своїх колег починає зі зневагою говорити про деякі з них;
неприязнь починає поступово проявлятися у присутності клієнтів - спочатку це важко стримувана антипатія, а потім і спалахи роздратування. Подібна поведінка професіонала - це неусвідомлюване їм самим прояв почуття самозбереження при спілкуванні, що перевищує безпечний для організму рівень.
Третя стадія:
притупляються уявлення про цінності життя, емоційне ставлення до світу «ущільнюється», людина стає небезпечно байдужим до всього, навіть до власного життя;
така людина за звичкою може ще зберігати зовнішню респектабельність і деякий апломб, але його очі втрачають блиск інтересу, до чого б то не було, і майже фізично відчутний холод байдужості поселяється в його душі [13, с. 26].
Розвиток синдрому «емоційного вигорання» носить стадійний характер. Спочатку спостерігають значні енергетичні витрати - наслідок екстремально високої позитивної установки на виконання професійної діяльності. У міру розвитку синдрому «емоційного вигорання» з'являється відчуття втоми, яке поступово змінюється розчаруванням, зниженням інтересу до своєї роботи.
У розвитку «емоційного вигорання» виділяють послідовно змінюють один одного стадії, що розрізняються за ступенем залучення людини в цей процес і відповідно по ступеня оборотності.
Невротична реакція. Змінюється в першу чергу фізичне та емоційне самопочуття людини. Зміни являють собою класичні риси однієї з форм неврозу - так званої неврастенії, або синдрому дратівливої слабкості. Це такі прояви виснаження нервової системи, як підвищена стомлюваність, зниження розумової (і, можливо, фізичної) працездатності, різноманітні прояви тілесного дискомфорту, а також дратівливість і підвищена конфліктність, коли людина переносить поганий настрій на оточуючих.
Невротичний розвиток. Змінюється ставлення людини до роботи, аж до появи відрази до неї, результатом стає формальне виконання професійних обов'язків. Це поєднується з соціальної відгородженості. Людина споруджує невидимий бар'єр між собою і оточуючими. При спілкуванні з таким співрозмовником виникає відчуття, що він перебуває ніби за склом.
Стійке зміна особистості. Ці зміни укладаються в русло так званої професійної деформації особистості. Зазвичай вони проявляються у формі душевної черствості, цинічності, а також підкресленою агресивності (від дратівливості до неприкритого хамства). Все це протікає на тлі загального емоційного збідніння, коли людина поступово втрачає здатність радіти життю. Ситуація може ускладнюватися перепадами настрою, появою короткочасних епізодів емоційного спаду або затяжних періодів депресії (нерідко прихованою, в стані якої людина може перебувати роками).
Аналізуючи фази розвитку синдрому «емоційного вигорання», можна помітити певну тенденцію: сильна залежність від роботи призводить до повного розпачу і екзистенціальної порожнечі.

1.3 Професійна деформація як наслідок «емоційного вигорання» і заходи її профілактики

Професійна деформація особистості - це зміни якостей особистості (стереотипів сприйняття, ціннісних орієнтацій, характеру, способів спілкування і поведінки), які з'являються під впливом виконання професійної ролі.
Деформація є наслідком емоційного вигорання, коли захисні механізми слабшають настільки, що працівник не може протистояти згубним факторам і починається процес руйнування особистості.
На думку С.Л. Рубінштейна, Е.Ф. Зеера, Е.Е. Симанюка, Р. Калімо [1,15,17] та інших авторів, процес професійної адаптації особистості є багатостороннім процесом, що сприяє як розвитку прийомів і засобів діяльності в результаті особистого внеску індивідуума, так і розвитку особистісних і професійних якостей самого індивідуума в даній діяльності .
Професійна діяльність людини - одне з провідних проявів активної особистості. Вона тягне за собою професійний розвиток працівника, що обумовлює формування професійного типу особистості.
Особистість людини видозмінюється під впливом структурних і змістовних аспектів його професійної діяльності, таким чином, виникає професійна деформація особистості фахівця.
Д.Г. Трунов, феномен професійної деформації визначає як проникнення «Я - професійного» в «Я - людське», маючи на увазі, що при професійної деформації вплив професійних рамок і установок не обмежується виключно професійною сферою. Можна сказати, що після виходу людини з професійною ситуації не відбувається його природного «виправлення», тому навіть в особистому житті людина продовжує нести на собі «деформуючий відбиток» своєї професії [12, с. 32].
Професійна деформація може відрізнятися своєю спрямованістю, носити позитивний або негативний характер. Позитивне, виховує вплив професійної діяльності проявляється в досвіді, навичках і уміннях, інтересах і потребах, в сумлінному ставленні до праці, дисциплінованості та інших позитивних рисах характеру.
Як вказує В.Є. Орел, одним з найважливіших серед соціально-психологічних факторів, що розглядаються в контексті вигоряння, є соціально-психологічні взаємини в організації, як по вертикалі, так і по горизонталі [10, с. 154]. Вирішальну роль в плані профілактики вигорання грає соціальна підтримка від колег і людей, що стоять вище за своїм фаховим і соціальним станом, а також інших осіб (сім'ї, друзів і т.д.)
Посилаючись на ряд досліджень, В.Є. Орел доводить, що існує негативна залежність між вигорянням та соціальною підтримкою у представників практично всіх професій, пов'язаних з наданням професійної допомоги людям. Найбільш значущою для працівників є підтримка від супервізорів та адміністрації. Більш того, інтраперсонального конфлікти в групі працівників (тобто по горизонталі), набагато менше психологічно небезпечні, ніж конфлікти з людьми, що займають більш високе професійне становище. Соціальна підтримка може бути своєрідним буфером між стресором і результатами їх діяльності та показниками стану. Працівники, які отримують підтримку, можуть краще чинити опір стресовим впливам і, тим самим, бути менш схильні до вигоряння [10, с. 123].
Професійна деформація розвивається поступово з професійної адаптації, яка є необхідною для медичного працівника. Адаптація до нових, а тим більше до екстремальних умов, досягається ціною витрат функціональних резервів організму за рахунок так званої биосоциальной плати. Реакція організму на зовнішні та внутрішні впливи протікає в залежності від сили чинника, часу його впливу та адаптаційного потенціалу організму, який визначається наявністю функціональних резервів. Порушення регуляторних процесів призводить спочатку до функціональних, а потім і до морфологічних змін в організмі, що свідчить про розвиток хвороби [3, с. 32].
Стрес викликається безліччю вимог (стрессорами), які безперервно підсумовуються в різних сферах нашої життєдіяльності. Наше відчуття контролю над тим, що відбувається, може мати вирішальне значення. Якщо ми вчимося реагувати адаптивним способом, ми більш успішно і ефективно діємо і підвищуємо свою функціональну активність і впевненість, тоді як дезадаптивні реакції ведуть нас по низхідній спіралі до емоційного вигоряння. Коли вимоги (внутрішні та зовнішні) постійно переважають над ресурсами (внутрішніми і зовнішніми), у людини порушується стан рівноваги. Безперервне або прогресуюче порушення рівноваги неминуче веде до емоційного вигоряння. Емоційне вигорання - не просто результат стресу, а наслідок некерованого стресу.
Виділяють п'ять основних груп функціональних станів за показником активності регуляторних систем:
1) норма - стан врівноваженості організму із зовнішнім середовищем, висока пристосовність організму до різних умов досягається при мінімальному напрузі регуляторних систем;
2) помірне функціональне напруження виникає після роботи, до кінця робочого дня або як результат високої активності людини;
3) виражене функціональне напруження характеризує стан здорової людини під час роботи;
4) різко виражене функціональне напруження у здорових людей може короткочасно виникати в моменти великих навантажень;
5) астенізація регуляторних систем - нездатність організму підтримувати рівновагу з навколишнім середовищем [10, с. 102].
Схильність до професійної деформації особливо часто спостерігається у певних професій, представники яких володіють важко контрольованою і ограничиваемой владою. Від рішення і волі цих людей залежить здоров'я і життя інших людей. Володіння владою призводить до громадської та психічної деформації особливо в тих випадках, коли відсутні дієві зворотні зв'язки - громадський контроль, критика і можливість позбавити носія деформації влади.
У медичного працівника, який на початку своєї професійної кар'єри дуже бурхливо переживав всі події, важко впливають на психіку хворих (страждання, операції, кровотечі, смерть), поступово розвивається певна емоційна опірність. Професійними деформаціями є й поведінка і вирази медичних працівників, при яких під впливом звички проявляється черствість по відношенню до хворих в такій мірі, що у оточуючих створюється враження бездушності і навіть цинізму. Професійно деформований лікуючий фахівець викликає у хворого враження незацікавленості і байдужості, не усвідомлюючи цього [17, с. 85].
Наслідком емоційного вигорання є таке негативне прояв професійної діяльності, як стандартизація спілкування, застосування в роботі стереотипних навичок, однакових заготовок, підміна творчої продуктивної діяльності формальним виконанням своїх обов'язків, бажання знизити обсяг роботи.
Поряд з прагненням знижувати емоційне навантаження в ситуації професійного стресу часто спостерігається зворотний варіант, пов'язаний з трудоголізмом - прагненням компенсувати відчуття своєї недостатньої професійної успішності ще більшою ретельністю і напругою в роботі, нерідко за рахунок сімейних, дружніх та інших значущих для людини відносин. При цьому вони ризикують зіпсувати особисті взаємини, вносячи професійні питання в будинок, будучи не в змозі виконувати інші обов'язки і отримувати від цього задоволення.
Поведінка медичних працівників, які працюють в екстремальних умовах, тяжіє до двох крайнощів - дистанціювання і повне злиття. Коли дистанція просторова й емоційна між вами і іншою людиною занадто мала, ви «заражаєтеся» його станом, як би втягуєтеся в нього і втрачаєте «почуття себе». Це один варіант виникнення синдрому емоційного вигорання.
Інший варіант - людина настільки жорстокий по своїй структурі, що просто не підпускає інших до себе. На спілкування він іде, підстьобуючи себе словом «повинен». У цій групі люди, як ніби компенсують недостатність свого особистого життя. Наприклад, у людини немає своїх дітей або НЕ ладяться відносини з ними, і людина компенсує те, що у нього не складається у приватному житті, у відносинах з оточуючими [17, с. 87].
Таким чином, професійна деформація є наслідком емоційного вигорання, яке, в свою чергу, формується в результаті некерованого стресу. Процес адаптації до нових, а тим більше до екстремальних умов вимагає великих витрат функціональних резервів організму. Коли вимоги (зовнішні і внутрішні) переважають над ресурсами, у людини виникають функціональні порушення. Потім вони змінюються морфологічними змінами в організмі, які свідчать про виникнення хвороби.

Висновок до розділу 1.
На сьогоднішній день синдром вигорання розглядається як довготривала стресова реакція, яка виникає як наслідок дії на людину хронічних професійних стресів середньої інтенсивності. У зв'язку з цим, ми розглядаємо синдром вигорання як «професійне вигорання», що потенціює деформацію особистості професіонала. 
Синдром професійного вигорання – найнебезпечніше захворювання тих, хто працює з людьми: вчителів, соціальних працівників, психологів, менеджерів, керівників, лікарів, медичних сестер, журналістів, політиків, пожежників, рятувальників і так далі, -  всіх, чия діяльність неможлива без спілкування. Невипадково, перший дослідник цього явища Кристина Маслач, назвала  свою книгу «Емоційне згорання - плата за співчуття».

2. Стан проблеми професійної деформації в медичних професіях

2.1 Фактори ризику професійної деформації у медичних працівників

На думку багатьох дослідників, психічне вигорання більшою мірою властиве представникам допомагають професій. Їх робота пов'язана з інтенсивним, тісним спілкуванням з людьми, емоційним перенапруженням (лікарі, священики, педагоги, юристи, соціальні працівники, психологи, психотерапевти і т.д.).
Від працівників допомагають професій потрібні такі якості як комунікабельність, емпатія (проникнення у внутрішній світ іншої людини за рахунок причетності його переживань), прийняття особистих устремлінь, ініціатив та індивідуальних особливостей клієнтів, гуманізм і милосердя. Праця представників допомагають професій супроводжується досить інтенсивним і тривалим спілкуванням (особливо у випадку надання допомоги у вирішенні проблем і труднощів клієнта). Все це вимагає великих психологічних і фізіологічних витрат, а отже, рано чи пізно представники допомагають професій починають відчувати велику напругу, а надалі через великих перевантажень емоційне, фізичне і розумове виснаження [7; с. 13].
Професійна діяльність представників допомагають професій (назва говорить сама за себе) носить допомагає характер і набуває статусу допомагають відносин. За визначенням К. Роджерса «допомагають відносини» - це «відносини, в яких, принаймні, одна зі сторін має намір сприяти іншій стороні в особистісному зростанні, розвитку, кращої життєдіяльності, розвитку зрілості, в умінні ладити з іншими» [12, с . 134]. Щоб вони досягали своїх цілей, ці відносини повинні мати такими властивостями з боку допомагає: «прийняття-демократичність», активну особисту участь, почуття розуміння з боку професіонала і довіра до нього, забезпечення відчуття пацієнтом самостійності в рішеннях.
Крім вищевказаних, виникнення професійного вигорання у представників допомагають професій обумовлено наступними особливостями професійних ситуацій [3, с. 43]:
монотонність роботи, особливо якщо її сенс здається сумнівним;
вкладання в роботу великих особистісних ресурсів при недостатності визнання і позитивної оцінки;
сувора регламентації часу роботи, особливо при нереальних терміни її виконання;
робота з «невмотивованими» клієнтами, постійно чинять опір зусиллям допомогти їм, і незначними, важко відчутними результатами такої роботи;
напруженість і конфліктність у професійному середовищі, недостатня підтримка з боку колег і їх зайвого критицизму;
нестача умов для самовираження особистості на роботі, коли не заохочуються, а придушуються експериментування та інновації;
робота без можливості подальшого навчання та професійного вдосконалення;
недозволені особистісні конфлікти фахівця;
незадоволеність професією, яка заснована на усвідомленні неправильності її вибору, невідповідності своїх здібностей вимогам професії, результативності своєї праці і т.д.
По суті, походження синдрому професійного вигорання неможливо однозначно пов'язати з тими чи іншими організаційними, особистісними або ситуаційними чинниками, скоріше, він є результатом складної взаємодії особистісних особливостей людини, ситуації його міжособистісних відносин з його професійною і робочою ситуацією, в якій він знаходиться.
Аналіз організаційних чинників, куди включаються умови матеріального середовища, зміст роботи та соціально-психологічні умови діяльності представників допомагають професій, дозволяє стверджувати, що праця даних фахівців пов'язаний з підвищеними навантаженнями в діяльності, з понаднормовою роботою, значною кількістю клієнтів, частотою їх обслуговування, високим ступенем глибини контакту з ними. Безпосередній контакт з клієнтами, гострота їх проблем зазвичай сприяють виникненню вигоряння. Найбільш яскраво показано вплив цих факторів в тих видах професійної діяльності, де гострота проблем клієнтів поєднується з мінімізацією успіху в ефективності їх вирішення. Це робота з хронічно хворими людьми, людьми, що страждають невиліковними захворюваннями (СНІД, рак і деякі ін.), Робота з вмираючими людьми і т.д. [цит. по 10]. При цьому наголошується, що будь-яка критична ситуація з клієнтом, незалежно від її специфіки є важким тягарем для працівника, негативно впливаючи на нього і приводячи, зрештою, до вигоряння.
Крім того, аналіз даних факторів дозволяє визначити ті фактори, які сприяють вигорання і ті, наявність яких на оптимальному рівні сприятиме профілактиці професійного вигорання. Узагальнений аналіз вітчизняних і зарубіжних досліджень показує, що сприяють вигорання у представників допомагають професій:
•	висока робоче навантаження;
•	відсутність або нестача соціальної підтримки з боку колег і керівництва;
•	недостатнє винагороду за роботу;
•	високий ступінь невизначеності в оцінці виконуваної роботи; неможливість впливу на прийняття рішень;
•	двозначні, неоднозначні вимоги до роботи;
•	постоянный риск штрафных санкций; однообразная, монотонная и бесперспективная деятельность;
•	необхідність зовні виявляти емоції, не відповідають реаліям;
•	відсутність вихідних, відпусток та інтересів поза роботою. 
Істотний вплив робить дестабилизирующая організація діяльності та неблагополучна психологічна атмосфера в колективі [7, с. 13].
Ставлення до своєї професійної діяльності також є важливим чинником, що сприяє або перешкоджає вигоряння, поряд з певними установками по відношенню до особливостей поведінки реципієнтів (учнів, хворих, клієнтів і т.д.). Так, тактика відсторонення від клієнтів у вигляді самовідчуження, або відсутності значущості в своїй роботі у соціальних працівників і у медичного персоналу дає низькі або середні значення вигорання. Медичний персонал, що працює в спільнотах і має тісний безпосередній контакт з пацієнтами та їх емоційними проблемами більш схильний до впливу стресових факторів, ніж медичний персонал лікарень, основними функціями якого є професійні контакти і нагляд за хворими.
Серед соціальних працівників найбільш схильні до вигоряння працівники громадських агентств в порівнянні з їх колегами, що мають приватну практику. У педагогічній діяльності, наприклад, вчителі, які характеризуються наявністю опікає ідеології у взаєминах з учнями, а також репресивну і ситуаційну тактики, демонстрували високий рівень вигорання. Вигорання у чоловіків, більшою мірою, викликається неуважністю учнів, а у жінок - їх нешанобливістю [10, с. 11]. Усередині професійні відмінності спостерігаються і в середовищі служителів церкви. Порівняльний аналіз схильності до вигорання серед трьох груп священиків: парафіяльних священиків, монахів і священиків, що мають духовний сан, показав, що найбільш схильні до впливу досліджуваного феномена представники першої групи [10, с. 11].

2.2 Особливості синдрому емоційного вигорання у медичних працівників.

Медичних працівників спочатку відносили до осіб, потенційно схильним до «вигорання». Їх «вигорання» пояснювалося специфічними особливостями «допомагаючих професій».
Висока виробнича навантаження медичних сестер, цілодобовий режим роботи з обов'язковими чергуваннями, очікування ускладнень в стані хворих вимагають високої функціональної активності організму і можуть бути кваліфіковані як провідні патогенні професійні фактори. Крім того, обтяжуюча вплив на здоров'я працюючих надає контакт з вмираючими хворими, коли медичний працівник не бачить позитивних результатів своїх зусиль з порятунку хворого і нерідко відчуває власне безсилля. В результаті розвиваються церебральні порушення у формі неврозу, сомато-вісцеральні порушення у вигляді гіпертензії, стенокардії, виразкових уражень шлунково-кишкового тракту. Професійна діяльність нерідко справляє негативний вплив на особистість, призводить до депресії.
Чим більше виробниче навантаження, тим менше медичний працівник відчуває задоволення від самого процесу роботи. Перевищення нормативного числа пацієнтів, великий обсяг канцелярски-оформительской роботи, низька технічна оснащеність робочого місця і постійний дефіцит лікарських засобів також сприяють проявам втоми і нервозності. З ергономічних факторів медсестри часто відзначають напруга зору, перевантаження опорно-рухового апарату.
Останнім часом відбулися радикальні зміни в суспільстві, що надають додаткове психологічне навантаження на медичний персонал, так як вимагають більш якісної роботи в значно коротші терміни при економічно обмеженому забезпеченні закладів охорони здоров'я. Інноваційна діяльність лікувально-профілактичного закладу спрямована на практичне використання науково-технічного результату та інтелектуального потенціалу з метою розширення асортименту надаваних послуг, способів їх виробництва, підвищення якості медичної допомоги та задоволення потреб пацієнтів у високоякісних медичних послугах, а в підсумку - на оптимізацію здоров'я населення.
Більшість медиків, що працюють в інноваційних умовах, мають ненормований робочий день, понаднормову роботу, пов'язану з суміщенням посад або додаткової професійної навантаженням (підвищення кваліфікації, освоєння нових методів діагностики та лікування). Інтенсифікація професійної діяльності відбивається на стані здоров'я, сприяючи збільшенню рівня загальної захворюваності та поширеності хронічної патології.
Низька оплата праці медичних сестер в умовах розвитку ринкової економіки змушує працювати, часто нехтуючи часом, передбаченим на відпочинок для відновлення фізичного та емоційного балансу організму. Величезна відповідальність за результат своєї діяльності - життя пацієнта - призводить до перенапруження окремих органів і систем, виникнення захворювань.
Медичний працівник перебуває в рамках медико-економічних стандартів, вимог до обсягу медичної допомоги та діагностичних втручань, які він повинен виконати по відношенню до пацієнта. Проте фінансування охорони здоров'я не відповідає цьому обсягу. Крім того, станом стресу сприяють перевантаження, пов'язані з чергуваннями, і напруженість праці.
Медичний персонал схильний високому професійному ризику зараження парентеральними вірусними гепатитами, ВІЛ-інфекцією, туберкульозом. Медичний працівник перебуває в постійному контакті з лікарськими та дезінфікуючими засобами, що створює небезпеку алергічних і токсико-хімічних уражень. Вплив іонізуючих та неіонізуючих випромінювань (радіація, ультразвук, лазерне) є потенційною причиною виникнення катаракти, новоутворень.
Інтенсивна робота в несприятливих умовах праці і при високій зношеності обладнання зумовила високі показники виявлення і зростання професійної захворюваності у лікарів та інших медичних працівників.
В якості факторів, що сприяють розвитку синдрому «емоційного вигорання», дослідники називають почуття соціальної незахищеності, невпевненості в соціально-економічної стабільності та інші негативні переживання, пов'язані з соціальною несправедливістю і недоліком соціальної підтримки.
Про деградацію особистості лікаря писали багато авторів. Деякі особливу увагу звертали на таку ознаку, як «приладовий фетишизм», який характерний установкою на знеособлення пацієнта, недооцінку анамнезу, клініки та особливостей особистості [75, с. 130].
Порушуючи проблему вузької спеціалізації за відсутності досить широкою загальнокультурної підготовки, багато авторів вказують на її негативні наслідки:
•	однобічність сприйняття і розуміння;
•	вузькість мислення;
•	суб'єктивізм і однобокість діагнозу;
•	перебільшення значущості біологічних і недооцінка ролі соціальних і психологічних факторів хвороби;
•	концентрація уваги лікаря тільки на одному органі, а не на всьому організмі в цілому;
•	таке медичне мислення, коли лікар зосереджується на деталях на шкоду загальному;
•	перетворення лікуючих лікарів або в диспетчерів (дільничний терапевт), або в механічних маніпуляторів (хірург);
•	деформація етичної та юридичної відповідальності (особливо при групових формах курирування хворого);
•	втрата індивідуального і цілісного підходу до пацієнта;
•	безцеремонність лікарів;
•	відсутність в роботі терапії словом;
•	забуття доброти до хворого, лікування ласкою і любов'ю;
•	рвацтво медичних працівників (лікарів, сестер, санітарок), тобто відношення до пацієнта як до джерела доходу;
•	нетерпимість і навіть агресія, а часом і хамство при спілкуванні з хворим;
•	хамство;
•	відсутність такту, почуття міри у відношенні як пацієнтів, так і колег у присутності хворих і т.д., і т.п. [36, 137, 170, 175 и др.].
О.М. Орлов у своїй монографії, присвяченій комунікативної культурі медичного працівника, дає величезний перелік прикладів і ознак «неврачебного», непрофесійного ставлення медичних працівників до пацієнтів, які призводять до сумних наслідків.
Р. Конєчний і М. Боухал, що вивчали професійну деформацію лікарів і медичних сестер, пишуть: «Професійної деформацією є і поведінка, і вирази медичних працівників, при яких під впливом звички проявляється черствість по відношенню до хворих в такій мірі, що у немедиків створюється враження бездушності і цинізму. Наприклад, якщо лікар або медсестра не вважають за потрібне відокремити хоча б ширмою вмираючого хворого в 20-ліжковою палаті. Або лікарі, здійснюючи обхід, при хворому дискутують про несприятливий прогноз його хвороби. Або в анатомічному залі жартують над трупами, розповідають анекдоти і курять» [95, с. 255].
Вони вважають, що професійна деформація виявляється також у своєрідному професійному жаргоні, який використовується навіть в присутності хворого. Наприклад, вони можуть сказати, що у них в палаті лежать чотири шлунка, три жовчних міхура і одна нирка [95, с. 256]. «Поведінка і деякі вирази медиків перебувають на межі професійної адаптації та деформації».
Р. Конєчний і М. Боухал вважають, що від того часу, коли на цілителя дивилися як на чародія і мага, в психології лікарів залишилися пережитки, іноді мають навіть кастовий характер. Явно демонстрируемое відсутність інтересу до хворого як до людини може призводити до ятрогенним ефектів. В.В. Пилипенко також вважає дивним і неприємним, коли медичні працівники називають своїх хворих «астматиками», «язвенникам», «ревматиків» і т.д. [133, с. 94].
О.М. Орлов виявив важливу закономірність зв'язку між характером діяльності професіонала і ступенем його кваліфікації: «Чим нижче кваліфікація лікаря, тим менше він розмовляє з хворим, обстежує його фізикальними методами, частіше призначає аналізи, рентгенівські та інші види дослідження» [129, с. 45]. Подібні явища виявляються і в інших видах професійної діяльності, що відноситься до типу «людина - людина». Саме важке і складне - професійно демонструвати свої вміння в суб'єкт-суб'єктних взаєминах. Це проявляється, наприклад, в юридичній діяльності слідчих, суддів, працівників органів внутрішніх справ, в управлінській, педагогічної та інших професіях.
Деякі автори відносять до ознак професійної деформації і наступні прояви:
•	втрата відчуття своєї діяльності як благородної місії;
•	схильність до технократичному мисленню, коли людина розглядається як «біологічна машина», а захворювання - як поломки, аварії в цій машині, які можна усунути лише матеріальними способами (ліками, операціями);
•	установка на патоцентрізм, тобто такий спосіб мислення, коли в центрі уявлень лежить поняття хвороби («патос»), а не здоров'я («САНУС»);
•	неіндівідуальний підхід до лікування, коли лікування хворого ставиться на конвеєр і пропадає індивідуальна відповідальність лікаря за конкретного хворого (наприклад, груповий оперативний метод лікування очних хвороб на конвеєрі типу «Ромашка», як у центрі «Мікрохірургія ока»);
•	заперечення і недооцінка необхідності моральної підтримки пацієнта;
•	дегуманізація взаємовідносин «лікар-пацієнт»;
•	грубість персоналу;
•	безвідповідальне ставлення до свого обов'язку;
•	хабарництво;
•	бюрократизм;
•	дефіцит милосердя.
У Кримінальному кодексі України перераховані наступні види порушень норм діяльності лікарів, які трактуються як злочини суворо медичного характеру:
1)	ненадання допомоги хворому;
2)	незаконний аборт;
3)	незаконне лікування;
4)	протизаконне складання і видача підроблених медичних документів;
5)	порушення санітарно-гігієнічних і санітарно-протиепідемічних правил;
6)	порушення правил виробництва, зберігання, перевезення та пересилання наркотичних та інших сильнодіючих і отруйних речовин; необережні дії медичних працівників.
В.Д. Тополянский і М.В. Струковська пишуть про особливе ознаці професійної деформації лікарів - органолокалістіческой установці на хворого: готовність жорстко прив'язати кожну скаргу пацієнта до певного органу або фізіологічної системі, що начисто виключає допущення можливості чисто функціонального розладу. Коріння таких установок вони бачать в популярності висунутого понад сто років тому німецьким вченим Р. Вірхова принципу анатомічного мислення: лікар зобов'язаний знайти місце в тілі хворого, де гніздиться хвороба. У цьому, на наш погляд, дуже яскраво проявляється роль тієї теоретичної концепції, яку встигли засвоїти працівники та яка робить їх «рабами» цього світогляду. Вищезазначені автори пропонують використовувати й інші норми лікувальної діяльності: психосоматичний підхід до пацієнта, максимальне врахування емоційної сфери, особистісного фактора в етіології хвороби [164, с. 108].
Л.А. Цвєткова, яка вивчала процеси комунікації між педіатрами та пацієнтами, виявила, що для неуспішних лікарів характерні наступні негативні ознаки:
•	низький рівень розвитку емпатії;
•	слабо розвинене ставлення до інших людей як до цінності;
•	негативна спрямованість интеракций;
•	підвищений рівень ігнорування психологічного стану пацієнта;
•	відсутність відношення до пацієнта як до активного співучаснику;
•	покладання більшої відповідальності за успіхи лікування на таблетки, апаратуру, ніж на самого себе;
•	відсутність дружелюбності;
•	відсутність готовності прийти на допомогу [173, с. 10].
С. Кріппнер зазначає, що «сучасна медицина, догляд за людьми похилого віку, соціальна допомога, консультування і психотерапія орієнтовані на вирішення тільки соматичних, психічних, емоційних, соціальних проблем, але дуже рідко духовних. Більшість практикуючих лікарів дуже смутно уявляють собі культурні та етнічні відмінності в цій галузі. Багато професіоналів виявляються безпорадними, коли пацієнти або клієнти задають їм питання про сенс життя. Чим більше людина, що потребує допомоги, стурбований такими проблемами, як страх смерті, почуття самотності, безглуздість існування, тим менше шанс, що він зможе знайти професіонала, здатного йому таку допомогу надати» [102, с. 119]. І це, на нашу думку, служить ще одним доказом на користь тези про принципову обмеженість ресурсів кожного професіонала і відповідної предметності їх підходів до людей. Духовна підтримка хворих не входить до компетенції фахівців з хвороб тіла. Це доля представників інших професійних цехів - священиків, психотерапевтів і т.п.
Зрозуміло, діяльність медичних працівників різноманітна, спеціалізація медичної професії продовжує збільшуватися. Залишаються спеціальності, традиційно сприймаються як гуманні, але є й такі, які викликають публічні сумніви в цьому. Наприклад, фахівці, допущені робити аборти, в тих країнах, де вони офіційно дозволені, але де є активісти, що проповідують їх заборона і вважають медичних працівників абортарію «вбивцями в білих халатах». Подібні колізії можуть викликати дуже сильні емоційні реакції у лікарів, сестер милосердя, які можуть призводити до моральних деформацій особистості.
Л.О. Лещинський, довгий час вивчав деонтологические проблеми в медичній роботі, склав перелік негативних ознак, які проявляються в діяльності деяких професіоналів:
•	недооцінка активної ролі пацієнта в ході лікування;
•	ятрогении і сестрогеніі - негативні, психогенні впливи на хворого;
•	недолік чуйності, уваги до пацієнтів.
•	розбіжність між рівнем професійних знань, умінь і деонтологічних кондицій;
•	принципове непорозуміння, приниження ролі етичних чинників та професійної підготовки;
•	видача лікарняних листів про тимчасову непрацездатність свідомо здоровим пацієнтам;
•	правові порушення лікаря, лікарське злочин;
•	порушення тих норм діяльності, які зафіксовані в праві, законі.
Серед них недбалість, злочинне залишення хворого без допомоги, невігластво і внаслідок цього неправильне лікування, хабарі і т.д.;
•	отримання додаткової плати, гонорару за виконання вже оплачених (державою) обов'язків лікаря;
•	виділення серед пацієнтів «любимчиків»;
•	порушення норм колективного лікування.
При сучасній постановці лікувальної справи (поліпатологія, поліморбідність, поліятрія, поліпрагнація), коли до одного хворого мають відношення в середньому 9,45 лікаря, існує необхідність регулярного проведення консиліумів. Однак подібні очні наради біля ліжка хворого на практиці вкрай рідкісні (0,5-1% випадків); зате нерідко зустрічаються:
•	неточне виконання лікарських призначень по догляду за хворим, недбалість, необов'язковість, неакуратність;
•	відмова від інформування хворого про його діагноз, тактику лікування або ж надмірна, невиправдано детальна інформація;
•	бюрократичний підхід до лабораторно-інструментальних досліджень, коли лікар призначає багато непотрібних обстежень за принципом «як би чого не вийшло» (щоб не було претензій у адміністрації та інспекції);
•	недоречна насмішка над страхами хворого, яка звучить часто як знущання;
•	груба душевна організація особистості лікаря;
•	порушення вимог збереження лікарської таємниці і конфіденційності відомостей про хворого;
•	порушення норм вербальної лікарської деонтології. Це одне з найбільш частих проявів ознак професійної деформації;
•	надмірний диктат над хворим (патерналізм) при повному запереченні його власних бажань;
•	невиправдане використання професійного жаргону;
•	неправильні, суб'єктивні уявлення лікаря про деяких захворюваннях; наприклад, уявлення про неврозі як про «помилковою, неіснуючої» хвороби, оскільки органічного ураження мозку в даному випадку немає;
•	лікарський техницизм, дегуманізація діяльності, переоцінка, абсолютизація технічних, апаратних засобів діагностики та лікування на шкоду всім іншим засобам. Встановлено, що техницизм провокує до 20% лікарських помилок. Цьому супроводжують деперсоналізація хворого, девальвація уявлення про хворого як особистості [140, с. 129];
•	варварські, огидні злочини лікарів - досліди над людьми.
Після оприлюднення фактів порушення норм суспільної моралі та професійної етики світова громадськість сформулювала загальні критерії щодо допустимих експериментів на людях, зведені в кодекси, що мають світове значення, наприклад «Декларація, прийнята в Гельсінкі. Рекомендації лікарів з клінічних випробувань на людині. Етичний комплекс » [171, с. 45].

2.3 Підходи до вирішення проблеми професійної деформації в медичних професіях

Наслідком «емоційного вигорання» є таке негативне прояв професійної діяльності, як стандартизація спілкування, застосування в роботі стереотипних навичок, однакових заготовок, підміна творчої продуктивної діяльності формальним виконанням своїх обов'язків, бажання знизити обсяг роботи, так як медсестрі в цьому стані здається, що її почуття хронічної втоми і напруги пов'язані з перевантаженням. У неї з'являється бажання усунутися від додаткових навантажень, збільшити дистанцію в спілкуванні з пацієнтами та колегами, уникати нових обов'язків.
Формалізація спілкування призводить до того, що медична сестра починає ховатися за правила, інструкції і стає менш відкритою для контакту. Одним з дуже серйозних наслідків професійного стресу у медичних сестер вважається поява або помітне почастішання соматичних захворювань, тому слід задуматися над тим, що безпричинно частішають головні болі, підвищення артеріального тиску, часті ГРЗ можуть бути соматичними еквівалентами емоційних розладів.
Поряд з прагненням знижувати емоційне навантаження в ситуації професійного стресу часто спостерігають зворотний варіант, пов'язаний з «трудоголізмом» - прагненням компенсувати відчуття своєї недостатньої професійної успішності ще більшою ретельністю і напругою в роботі, нерідко за рахунок сімейних, дружніх та інших значущих для людини відносин. У багатьох медичних працівників немає нікого, крім сyпpyгі / сyпpyга або паpтнеpа, з ким можна обговорити особисті питання. Вносячи професійні питання в сім'ю, вони ризикують зіпсувати особисті взаємини. Вони не в змозі виконувати інші обов'язки і отримувати від цього задоволення. Образ батька, який не здатний відключатися від роботи, і недоступний для своїх дітей, залишається сумним стереотипом.
Багато фахівців, перебуваючи у синдромі «вигорання», щиро переконані, що жорсткі соціальні стандарти медичної професії накладають обмеження не тільки на стиль поведінки, але й на почуття («я не вправі відчувати злість, роздратування, страх, провину, інакше я - плопер. Х.о. спеціаліст »). І це створює відчуження від самого себе. Якщо ж при цьому медична сестра неусвідомлено прагне грати роль «батька» або «рятівника», що відповідає за все, - це прямий шлях до професійному стресу.
Поведінка медичних працівників, які працюють в екстремальних умовах, характеризується двома крайнощами - дистанціюванням і повним злиттям. При дуже маленькою просторовою та емоційної дистанції між індивідуумом і іншою людиною фахівець «заражається» його станом, як би втягується в нього, як втягуються в воронку, де розчиняється і втрачає «почуття себе». Це один варіант виникнення синдрому «емоційного вигорання».
Інший варіант - людина просто не підпускає інших до себе. На спілкування він іде, підстьобуючи себе, як бичем, словом «повинен». У цій групі знаходяться люди, що компенсують недостатність свого особистого життя. Наприклад, у людини немає своїх дітей або не складаються стосунки з ними, тому він компенсує невдачі приватного життя у відносинах з оточуючими. «Вигорання» - не від непосильної включеності в трудову діяльність, а швидше від поганого знання себе, неповного дозволу особистих проблем, які не дають можливості відчути в спілкуванні з людьми легкість і радість.
Є організаційні та економічні обставини, що підсилюють деформований підхід до хворого. При плануванні завжди більше уваги приділяють придбання діагностичної апаратури та лабораторного обладнання, ніж перебудові лікарняних відділень відповідно до вимог лікувально-охоронного режиму. Необхідно пам'ятати, що пацієнт потребує створення хоча б мінімальних інтимних умов. Пацієнти в цьому відношенні стихійно дискримінуються. Все це пов'язано з характером професійних деформацій, що мають психологічне значення, які проявляються в професійному жаргоні, вживаному без перешкод при пацієнтах. Необхідно стежити, щоб підсвідома і безконтрольно розвивається деформація не стала одним з факторів ятрогенного ураження пацієнтів. Необхідною і базовою частиною профілактики виникнення синдрому «емоційного вигорання» є особистісна психологічна підготовка фахівців «допомагають» професій. Тут мається на увазі не тільки і не стільки теоретичне навчання основам психології (хоча і воно не втрачає своєї значимості), скільки практичне навчання, спрямоване на розвиток стресостійкості професіонала.
Модель попередження «емоційного вигорання» передбачає наступні напрямки: підвищення комунікативних умінь за допомогою активних методів навчання (соціально-психологічні тренінги, ділові ігри); навчання ефективним стилям комунікацій і вирішенню конфліктних ситуацій; тренінги, стимулюючі мотивацію саморозвитку, особистісного і професійного зростання; антистресові програми і групи підтримки, орієнтовані на особистісну корекцію самооцінки, впевненості, соціальної сміливості, емоційної стійкості і психофізичної гармонії шляхом оволодіння способами саморегуляції та планування особистої і професійної кар'єри.
Індивіди можуть переносити значний стрес без підвищеного ризику розвитку психічного або соматичного захворювання, якщо вони отримують адекватну підтримку. На практиці це означає повагу і прийняття людської природи медичного працівника і такий його життя за межами роботи, щоб він міг задовольняти власні потреби поряд з потребами пацієнтів, а також створення матеріальної зацікавленості в результатах праці.
Основним психологічним якістю, що забезпечує стресостійкість, є рівень особистісної зрілості фахівця. Тут мається на увазі ступінь усвідомлення себе, здатність брати на себе відповідальність, приймати рішення і робити вибір, вміння будувати гармонійні взаємини з іншими людьми, відкритість змінам і прийняття свого і чужого досвіду у всій його різноманітності.
Ще один важливий аспект цієї проблеми: «емоційне вигорання», як правило, є наслідком неконструктивного спілкування з колегами і керівництвом. Хороший клімат всередині колективу, почуття достатньої емоційної підтримки колег та адміністрації - це потужний ресурс попередження та усунення професійного стресу. Почуття захищеності у колективі, наявність надійної опори серед колег, можливість довірливо обговорювати питання, пов'язані зі стресом в роботі, дозволяють знизити напруженість, тривогу, а також часті агресивні прояви.
Керівники, приймаючи на роботу співробітників, повинні розглядати персонал як свій найцінніший ресурс і піклуватися про його збереження. Співробітників, вперше приступили до роботи, необхідно реалістично й адекватно ввести в курс справи; можна організувати систему наставництва для забезпечення якісної, кількісної та клінічної сторін роботи, а також сприяти закріпленню індивідуального наставника.
Існують конкретні способи перепинити шлях синдрому «вигорання»:
•	культивування інших інтересів, не пов'язаних з професійною діяльністю;
•	внесення різноманітності в свою роботу;
•	створення нових проектів та їх реалізація без очікування санкціонування з боку офіційних інстанцій;
•	підтримання свого здоров'я, дотримання режиму сну і харчування;
•	оволодіння технікою медитації; активне соціальне життя;
•	наявність кількох друзів (бажано інших професій), у взаєминах з якими існує баланс;
•	прагнення до виконання бажань, без надії стати переможцем у всіх випадках, і вміння програвати без непотрібних самознищення і агресивності;
здатність до самооцінки без надії тільки на повагу оточуючих; відкритість новому досвіду;
•	уміння не поспішати і давати собі достатньо часу для досягнення позитивних результатів у роботі і житті;
•	обдумані зобов'язання (наприклад, не слід брати на себе більшу відповідальність за пацієнта, ніж він сам);
•	читання не тільки професійної, а й іншої хорошої літератури, просто для свого задоволення без орієнтації на якусь користь;
•	участь у семінарах, конференціях, де є можливість зустрітися з новими людьми і обмінятися досвідом;
•	періодична спільна робота з колегами, значно відрізняються професійно і особистісно;
•	участь у роботі професійної групи, що дає можливість обговорити виниклі особисті проблеми, пов'язані з роботою; хобі, що доставляє задоволення, та ін.
Перший крок до подолання «емоційного вигорання» - розібратися з собою, зрозуміти не тільки свої цілі і представити образ майбутнього, а відповісти на питання про сенс своїх дій. Найпоширеніший спосіб - спробувати піднятися над ситуацією, подивитися на своє становище і роботу з більш глобальної точки зору.
Інший спосіб - догляд в область, яка лежить поруч. Коли колишні знання, вміння, навички знаходять нове застосування, людина робить так звану горизонтальну кар'єру.
Третій спосіб - не залишаючи заняття, зробити його інструментом для досягнення більш глобальних цілей.
Четвертий спосіб, який часто застосовують - залишаючись в тій же ситуації, зосередити увагу не на добре відомих, засвоєних об'єктах, а на невирішених проблемах.
Висновок до розділу 2.
Отже, «синдром емоційного вигорання» - процес, при якому щоденний вплив факторів стресу, пов'язаних з наданням допомоги іншій людині, поступово приводить до проблем з власним здоров'ям психологічного та фізичного характеру. Він може торкнутися не тільки окремого співробітника, але й організацію в цілому. Профілактика синдрому емоційного вигорання заснована на розглянутих принципах, повинна сприяти поліпшенню соціально-психологічного клімату та емоційного стану у трудових колективах, підвищенню задоволеності працею у працівників судової системи.
Емоційне вигорання не хвороба і не діагноз (хоча є і протилежна точка зору), а тим більше не вирок. Так що чим раніше почати з ним боротьбу, тим вона буде ефективну і перспективніше. А ще краще емоційне вигорання попередити. Прикрашають і збагачують життя цікаве спілкування, мистецтво, музика, література, природа, гумор. І залежно від того, як людина ставиться до себе і до свого життя, він буде або «зіркою», або «свічкою», чия доля - горіти і плакати.

3. Емпіричне дослідження взаємозв'язку особливостей змісту допомоги та тенденцій професійної деформації у медичних працівників

3.1. Задум і процедури емпіричного дослідження

Метою експериментального дослідження є вивчення взаємозв'язку особливостей змісту допомоги та тенденцій професійної деформації у медичних працівників з різними рівнями кваліфікації, які мають стаж роботи в медичному закладі 5 і більше років і мають різні рівні професійної кваліфікації.
В якості об'єкта дослідження виступає синдром професійної деформації.
Предметом дослідження є взаємозв'язок особливостей змісту допомоги та тенденцій професійної деформації у медичних працівників.
У завдання дослідження входило вивчення стану проблеми професійної деформації медичних працівників, що здійснюють різні за змістом дії. Також вивчалася взаємозв'язок особливостей змісту допомоги та тенденцій професійної деформації у медичних працівників.
В якості гіпотези виступило припущення про те, що різні за якістю допомагаючі дії, такі як (видалення органу, післяопераційне відновлення, догляд за несвідомим тілом) призводять до різних тенденцій професійної деформації медичних працівників.
Для вирішення експериментальних завдань були використані наступні методики:
методика діагностики рівня емоційного вигорання В.В. Бойко.
опитувальник (MBI) Автори американські психологи К. Маслач і С. Джексон (даний варіант адаптований Н.Є. Водоп'яновою).
методика дослідження рівня емпатійних тенденцій (І.М. Юсупов)
U-критерій Манна - Уітні
На думку автора методики В.В. Бойко, емоційне вигорання - це вироблений особистістю механізм психологічного захисту у формі повного або часткового виключення емоцій у відповідь на психотравмуючі впливи. Емоційне вигорання являє собою стереотип емоційного, частіше всього професійного проведення. «Вигорання» почасти функціональний стереотип, оскільки дозволяє людині дозувати і економно витрачати енергетичні ресурси. У той же час можуть виникати і дисфункціональні слідства, коли «вигорання» негативно позначається на виконанні професійної діяльності та відносинах з партнерами. Під терміном «партнер» розуміється суб'єкт професійної діяльності.
Запропонована методика дає докладну картину синдрому «емоційного вигорання», дозволяє побачити його провідні симптоми. Оперуючи смисловим змістом і кількісними показниками, підрахованими для різних фаз вигорання, можна дати досить об'ємну характеристику психологічного стану досліджуваного. Інтерпретація результатів проводиться за трьома фазами: напруга, опір (або резистенція) і виснаження. За інструкцією випробуваним пропонується ряд тверджень, де по кожному вони висловлюють свою думку. Якщо вони згодні з твердженням, то ставлять близько відповідного йому номера в бланку для відповідей знак «+» («так»), якщо не згодні то, знак «-» («ні»). Загальна кількість пропонованих тверджень - 36. Повний текст методики, процедура обробки даних представлені у додатку А.
Про наявність високого рівня вигорання свідчать високі оцінки по субшкалам «емоційного виснаження» і «деперсоналізації» і низькі - за шкалою «професійна ефективність» (редукція персональних досягнень). Відповідно, чим нижче людина оцінює свої можливості і досягнення, менше задоволений самореалізацією в професійній сфері, тим більше виражений синдром вигоряння.
Діагностуючи вигоряння, слід враховувати конкретні значення субшкал (факторів), які мають вікові і гендерні особливості. Текст опитувальника наведено у додатку Б.
Методика, розроблена І.М. Юсуповим, застосовується для дослідження емпатії (співпереживання), тобто вміння поставити себе на місце іншої людини і здатності до довільної емоційної чуйності на переживання інших людей. Співпереживання - це прийняття тих почуттів, які відчуває інша людина так, якби вони були нашими власними.
Емпатія сприяє збалансованості міжособистісних відносин. Вона робить поведінку людини соціально обумовленим. Розвинена у людини емпатія - ключовий фактор успіху в тих видах діяльності, які вимагають вживання у світ партнера по спілкуванню, і, насамперед при навчанні та вихованні.
Згідно з інструкцією випробуваним необхідно було, відповідаючи на кожне з 36 тверджень, приписувати відповідям наступні числа:
за відповідь «не знаю» - 0;
«ні, ніколи» - 1;
«іноді» - 2;
«часто» - 3;
«майже завжди» - 4;
за відповідь «да, завжди» - 5.
Відповідати потрібно на всі пункти.
Текст опитувальника наведено у додатку В.
Опитувальник "Способи конттролю поведінки" (СКП) Р. Лазарус (R. Lazarus) і С. Фолкман (S. Folkman) призначений для визначення способів (копінг механізмів, копінг стратегій) подолання труднощів у різних сферах: труднощі в роботі, труднощі у навчанні , труднощі в спілкуванні, труднощі в любові і т.д. Подолання труднощів можливо за допомогою 8 стратегій (стилів поведінки). Копінг тест Лазаруса показує наскільки часто використовується кожна з копінг стратегій і наскільки ефективно.

Опитувальник копінг стратегій Лазаруса включає 50 тверджень, кожне з яких відображає певний спосіб поведінки у важкій або проблемної ситуації.
Текст опитувальника наведено у додатку Г.
Тест Лазаруса вважається першою стандартною методикою в галузі вимірювання копинга. Копінг тест був розроблений Р. Лазарусом і С. Фолкмане, адаптований Т. Л.Крюковой, Є. В. Куфтяк, М.С.Замишляевой.
Метод статистичної обробки U-критерій Манна-Уїтні спочатку був запропонований Френком Вілкоксона в 1945 році. Однак в 1947 році метод був поліпшений і розширений Х.Б. Манном і Д.Р. Уїтні, і U-критерій частіше називають їх іменами.
Критерій призначений для оцінки розходжень між двома вибірками за рівнем якої-небудь ознаки, кількісно виміряного. Він дозволяє виявляти відмінності між малими вибірками, коли n1, n2≥3 або n1 = 2, n2≥5, і є більш потужним, ніж критерій Розенбаума.
Опис U-критерію Манна-Уїтні наведено в додатку Д.
Дослідження проводилося в МЛШП Деснянського району, КМКЛ №1 Дарницького району, КМКЛ №3 Дніпровського району. Вибірку склали жінки: медсестри та молодший медперсонал у віці від 35 до 50 років. Стаж роботи становить від 5 років. У дослідженні брали участь і 30 медсестер і 30 санітарок - всього 60 чоловік. Досліджуваних, присвоївши їм порядковий номер, розділили на групи, позначені відповідно до назви відділення, де проходить діяльність працівників.

3.2 Аналіз та інтерпретація результатів дослідження

Всі випробовувані, які брали участь в експерименті, були умовно розділені на три групи - працівники операційної хірургічного відділення лікарні, хірургічного відділення, що не беруть участь в проведенні операцій, але здійснюють післяопераційний догляд і працівники реанімаційного відділення лікарні.
В результаті дослідження особливостей емоційного вигорання медичних працівників за допомогою методики В.В. Бойко, були отримані результати, наведені в таблиці 1.
По кожному симптому сума балів інтерпретується наступним чином:
9 і менше балів - не складний симптом;
10 - 15 балів - складаний симптом;
16 і більше - сформований симптом.

Таблиця 1 - Вираженність симптомів та загального показника емоційного вигорання медичних працівників (за В.В. Бойко)
№ п/п	Шкала 1	Шкала 2	Шкала 3	Шкала 4	Шкала 5	підсумковий показник	
Операційна хірургічного відділення	
1	13	8	15	16	7	59	
2	5	10	22	16	5	58	
3	2	3	10	18	25	58	
4	5	1	-	3	2	11	
5	5	21	16	5	3	50	
6	13	6	10	-	-	29	
7	13	12	15	17	12	69	
8	7	-	15	16	-	38	
9	8	11	13	18	-	50	
10	7	5	13	18	5	48	
11	8	8	13	-	15	44	
12	13	12	15	17	12	69	
13	7	-	15	16	-	38	
14	8	11	13	18	-	50	
15	7	5	13	18	5	48	
16	8	8	13	-	15	44	
17	5	10	22	16	5	58	
18	2	3	10	18	25	58	
19	5	1	-	3	2	11	
20	5	9	15	-	3	32	
Хірургія	
1	5	-	22	16	5	48	
2	10	1	25	20	8	64	
3	3	7	-	8	-	18	
4	15	23	26	25	25	114	
5	5	-	15	5	5	30	
6	3	11	16	27	12	69	
7	3	7	2	7	-	19	
8	6	1	5	6	5	23	
9	5	2	18	12	13	50	
10	21	16	10	11	20	78	
11	6	10	15	3	20	51	
12	13	20	20	20	24	97	
13	10	1	25	20	8	64	
14	3	7	-	8	-	18	
15	15	23	26	25	25	114	
16	5	-	15	5	5	30	
17	3	11	16	27	12	69	
18	3	7	2	7	-	19	
19	6	1	5	6	5	23	
20	18	20	25	27	24	114	
Реанімація	
1	5	11	10	13	-	39	
2	26	26	30	22	27	131	
3	2	-	5	10	-	17	
4	2	-	7	3	-	12	
5	11	1	3	8	15	38	
6	-	10	18	15	12	55	
7	3	7	2	7	-	19	
8	6	1	5	6	5	23	
9	5	2	18	12	13	50	
10	21	16	10	11	20	78	
11	6	10	15	3	20	51	
12	13	20	20	20	24	97	
13	10	1	25	20	8	64	
14	3	7	-	8	-	18	
15	5	10	22	16	5	58	
16	2	3	10	18	25	58	
17	5	1	-	3	2	11	
18	5	9	15	-	3	32	
19	13	8	15	16	7	59	
20	5	2	18	12	13	50	

У таблиці 1 допущені такі позначення:
шкала 1 - симптом «незадоволеність собою»;
шкала 2 - «загнаність в клітку»;
шкала 3 - «редукція професійних обов'язків»;
шкала 4 - «емоційна відстороненість»;
шкала 5 - «особистісна відстороненість».
Відповідно, сума балів по всіх симптомів рівна 45 і менше, свідчить про відсутність вигорання.
- 79 – вигорання, що починається;
і більше - про наявний вигоранні.

Малюнок 1 - Виразність симптомів емоційного вигорання медичних працівників (за В.В. Бойко,%)
Як видно з малюнка 1, за шкалою 1 «незадоволеність собою», у першій групі «операційна» - 15 осіб (75%) не мають симптомів, і 5 людей (25%) мають складаний симптом незадоволеності собою.
За шкалою 2 «загнаність в клітку» в цій же групі у 13 осіб (66%) не виявлено даного симптому, у 5 осіб (25%) виявлено складаний симптом «загнаність в клітку», і у 2 людини (9%) виявлено вже сформований симптом.
За шкалою 3 «редукція професійних обов'язків» в 2 людей (9%) не виявлено симптом, у 15 осіб (75%) виявлено вже складаний симптом «редукції професійних обов'язків», і у 3 осіб (16%) виявлено вже сформований симптом.
За шкалою 4 «емоційна відстороненість» у 8 осіб (41%) не виявлено симптом за даною шкалою, і у 12 осіб (59%) виявлено вже сформований симптом «емоційної відстороненості».
За шкалою 5 «особистісна відстороненість» у 15 осіб (75%) даний симптом не був виявлений, у 3 випробовуваних (16%) є вже складаний симптом, і у 2 людей (9%) виявлено сформований симптом.
За шкалою 1 «незадоволеність собою» у другій групі «хірургія» у 12 осіб (61%) виявлено не сформований симптом, у 5 досліджуваних (23%) виявлено складаються симптоми «незадоволеності собою», і у 3 працівників (16%) виявлено ознаки вже сформованого симптому.
За шкалою 2 «загнаність в клітку» у 11 випробовуваних (54%) немає даних симптомів, у 3 працівників (15%), виявлено ознаки складного симптому «загнанности в клітку», і у 6 осіб (31%) виявлено вже сформований симптом.
За шкалою 3 «редукція професійних обов'язків» у 4 осіб (23%) немає даного симптому, у 4 працівників (23%) є ознаки вже складається симптому, і у 12 випробовуваних (54%) даний симптом вже склався.
За шкалою 4 «емоційна відстороненість» у 8 працівників (38%) дана ознака виявлено не було, у 3 осіб (15%) виявлено складаний симптом «емоційної відстороненості», і у 9 працівників (47%) цей симптом вже присутня.
За шкалою 5 «особистісна відстороненість», у 9 працівників (47%) відсутня даний симптом, у 3 осіб (15%) виявлено ознаки складного симптому, і у 8 випробовуваних (38%) симптом «особистісна відстороненість» вже склався.
За шкалою 1 в третій групі «реанімація», у 14 осіб (64%) не мають ознак сформованого симптому, 3 випробуваних (16%) має ознаки складного симптому «незадоволеності собою», і у 3 працівників (16%) виявлено ознаки вже сформованого симптому.
За шкалою 2 «загнаність в клітку» в цій групі у 10 досліджуваних (50%) не виявлено даний симптом, у 7 осіб (33%) виявлено ознаки початківця складатися симптому, і у 3 людей (17%) виявлено даний симптом.
За шкалою 3 «редукція професійних обов'язків» у 3 досліджуваних (50%) не виявлено даний симптом, 7 особи (33%) мають ознаки початку складатися симптому, і у 3 працівників (17%) даний симптом «редукція професійних обов'язків» вже склався.
За шкалою 4 «емоційна відстороненість" не виявлено ознаки даного симптому у 7 осіб (33%), у 10 досліджуваних (50%) виявлено ознаки складного симптому, і у 3 людей (17%) даний симптом можна вважати сформованим.
За шкалою 5 «особистісна відстороненість» немає ознак даного симптому у 10 досліджуваних (50%), 3 людини (17%) мають ознаки вже складається симптому, і у 7 працівників (33%) даний симптом можна вважати сформованим.
За результатами методики В.В. Бойко за шкалою незадоволеність собою, про вираженість цього симптому можна говорити тільки в групах «хірургія» і «реанімація». Кожна група має однакові результати по 16%. У групі «операційна »даний симптом не виявлено.
За шкалою «загнаність в клітку», у групі «хірургія», даний симптом виявлений у 31% досліджуваних, в групі «реанімація» у 17% випробовуваних виражений даний симптом, і найнижчі показники в групі «операційна »всього 9%.
Про вираженості симптому «редукція професійних обов'язків» можна говорити, що самим вираженим він є в групі «хірургія» 54%. У групах «операційна» і «реанімація», він присутній в рівних відсотках 16% і 17% відповідно.
У групі «операційна» яскраво виражений симптом «емоційна відстороненість» 59%, в групі «хірургія» даний симптом виявлений на 47%, і найнижчі показники цього симптому в групі «реанімація», він присутній 17%.
У групі медичних працівників категорії «хірургія», симптом «особистісна відстороненість» виражений на 38%, в групі «реанімація» даний симптом виражений на 17%, і найнижчий результат, 9%, в групі «операційна ».
Якщо розглядати малюнок у загальному плані, то з упевненістю можна говорити, про вираженість всіх п'яти симптомів у групі «хірургія». Ця група зайняла лідируючі позиції, майже за всіма шкалами запропонованого опитувальника.
Графічно отримані дані про наявний вигорянні представлені на малюнку 2. 
Малюнок 2 - Рівні емоційного вигорання в експериментальних групах за опитувальником В.В. Бойко, (%)

Як видно з малюнка 2, 67% випробовуваних з групи «реанімація» не проявляють ознак сформованого емоційного вигорання. У групах «операційна» і «хірургія» таких досліджуваних 33% і 31% відповідно. З ознаками починається вигоряння, в групі «операційна» виявлено 67%, опитаних. У групі «хірургія» таких випробовуваних - 46%, в групі «реанімація» -16%.
За шкалою «наявне вигорання», у групі «хірургія» високі результати у 23% піддослідних, в групі «реанімація» у - 16% медиків, у групі «операційна» оформленого синдрому емоційного вигорання не виявлено.
У першій групі «операційна» ми виявили, що у 4 піддослідних (33%) немає ознак емоційного вигорання, (67%) мають симптоми починається емоційного вигорання, і наявного вигорання в даній групі не виявлено. Специфіка роботи цих людей пов'язана з постійним нервовим напруженням, видаленням різних органів, вони бачать людей в несвідомому стані. Випробовувані цієї групи входять до групи ризику зараження небезпечними захворюваннями нарівні з наркоманами і повіями, так як часто їм доводиться працювати з необстеженими хворими, у яких можуть бути не виявлені небезпечні захворювання.
У другій групі, «хірургія», було виявлено, 6 людей (31%) без ознак вигоряння, 9 працівників (46%) мають симптоми починається емоційного вигорання, і 5 людей (23%) вже сформований синдромом емоційного вигорання.
Особливості роботи медперсоналу хірургічного профілю полягають, в тому, що вони знаходяться в постійному нервовому напруженні, так як повинні швидко реагувати на непередбачені ситуації в роботі, мають справу з хворими знаходяться в різних станах, до операції, коли не порушена цілісність органів, після операції, коли хворий знаходиться на стадії одужання, і йому вже нічого не загрожує. Також досить часто випробуваним даної групи доводиться стикатися зі смертельними випадками. 
У третій групі «реанімація», у 13 піддослідних (67%) ознак емоційного вигорання не виявлено, у 3 людей (16%) є ознаки початку емоційного вигорання, і у 3 людей (16%), виявлено вже сформувався синдром. У роботі медперсоналу реанімаційного відділення повинен бути присутнім професіоналізм і висока стресостійкість. Їм доводиться стикатися з пацієнтами знаходяться на межі життя і смерті, часто знаходяться в несвідомому стані або стані коми. Для того що б надати ефективну допомогу, потрібна внутрішня зібраність, вміння швидко і грамотно реагувати на екстремальні ситуації, працювати злагоджено не створюючи паніки, непотрібної метушні.
В результаті дослідження вигорання за допомогою опитувальника MBI К. Маслач і С. Джексона в адаптації Н.Є. Водоп'янової, були отримані результати, наведені в таблиці 2.

Таблиця 2 - Результати дослідження характеристик емоційного вигорання медичних працівників (опитувальник MBI)
№ п\п, група	Шкала 1 бали	Шкала 2 бали	Шкала 3 бали	Інтегральний показник вигорання	
Операційна 	
1	30	12	43	7	
2	20	3	30	5	
3	9	-	19	4	
4	8	2	41	3	
5	22	12	32	7	
6	14	10	45	4	
7	44	20	32	12	
8	17	3	31	5	
9	17	3	35	5	
10	28	12	31	8	
11	31	15	35	9	
12	17	3	35	5	
13	28	12	31	8	
14	22	12	32	7	
15	14	10	45	4	
16	8	2	41	3	
17	22	12	32	7	
18	8	-	17	4	
19	30	12	43	7	
20	20	3	30	5	
Хірургія	
1	18	6	35	6	
2	21	5	37	5	
3	11	3	27	5	
4	35	11	25	11	
5	12	7	34	5	
6	26	4	31	6	
7	14	3	27	5	
8	20	7	34	6	
9	23	6	37	5	
10	30	9	21	10	
11	29	5	38	6	
12	41	6	34	11	
13	28	12	31	8	
14	22	12	32	7	
15	14	10	45	4	
16	8	2	41	3	
17	11	3	27	5	
18	35	11	25	11	
19	12	7	34	5	
20	46	9	25	10	
Реанімація	
1	26	10	41	6	
2	44	17	32	12	
3	20	7	36	6	
4	14	-	27	4	
5	23	11	40	6	
6	8	2	41	3	
7	11	3	27	5	
8	35	11	25	11	
9	12	7	34	5	
10	8	4	41	8	
11	22	12	32	7	
12	10	5	23	7	
13	6	3	30	4	
14	11	11	29	3	
15	8	7	41	7	
16	7	4	28	6	
17	9	-	19	9	
18	8	2	41	3	
19	22	12	32	7	
20	14	10	45	4	

Опитувальник MBI має 3 шкали:
1)	емоційне виснаження (максимальна кількість балів - 54);
2) деперсоналізація (максимальна кількість балів - 30);
3) редукція особистих досягнень (максимальна кількість балів - 48).
Чим більша сума балів за кожною шкалою окремо, тим більше у обстеженого виражені різні сторони «вигорання». Про тяжкість «вигорання» можна судити за сумою балів всіх шкал.
Відповідно до загального «ключем» підраховується сума балів для кожного субфактора. Оцінка ступеня вигоряння може здійснюватися як для кожного окремого показника, так і за інтегральним показником. Для цього складаються шкальні оцінки трьох показників.
Аналіз даних у першій групі «операційна», показав, що низький рівень, за шкалою емоційне виснаження мають 7 людей (33%), середній рівень емоційного виснаження є у 7 осіб (33%), високий рівень мають 5 людини (25%), і одна людина (9%) має дуже високий рівень емоційного виснаження.
За шкалою деперсоналізація в цій групі низький рівень мають 7 людини (33%), середній рівень цинізму мають 4 людини (16%), високий рівень деперсоналізації є у 5 осіб (25%), і дуже високий рівень цинізму виявлено у 3 осіб (16 %). У 1 людини (9%) були нульові показники за цією шкалою.
За шкалою професійна успішність результати вважаються в зворотному порядку, тобто чим вище бал, тим нижче професійна успішність. У групі «операційна» низький рівень професійної успішності мають 7 людини (33%), середній рівень є у 12 осіб (58%), і дуже високий рівень за шкалою професійна успішність має 1 людина (9%).
У другій групі «хірургія» за шкалою емоційне виснаження низький рівень мають 5 людей (23%), середній рівень емоційного виснаження є у 7 осіб (30%), високий рівень в цій групі виявлено у 4 осіб (23%), і, нарешті , дуже високий рівень емоційного виснаження є у 4 осіб (23%).
За шкалою деперсоналізація низький рівень мають 4 людини (23%), середній рівень цинізму виявлено у 15 осіб (69%) із загального числа групи «хірургія», високий рівень деперсоналізації має 1 людина (8%). Дуже високих рівнів цинізму в цій групі виявлено не було.
У групі «хірургія», за шкалою професійна успішність низькі показники мають 5 людини (23%), середній рівень професійної успішності є у 8 осіб (38%), високий рівень мають 6 людини (30%), і дуже високий рівень виявлено у 1 людини (9%).
У третій групі, «реанімація», за шкалою емоційне виснаження, низькі показники має 3 людей (15%), середній рівень є у 10 осіб (50%), високий рівень у 3 людей (15%), і дуже високий рівень є у 4 особи (16%).
За шкалою деперсоналізації, у цій групі були виявлені наступні показники. Низький рівень цинізму в групі «реанімація», виявлено не було. Середній рівень мають 7 особи (33%), високий рівень мається у 7 осіб (33%), дуже високий рівень має 3 людей (16%), і у 3 (16%) людей не було виявлено ніяких показників за цією шкалою.
За шкалою професійна успішність у групі «реанімація» низький рівень мають 6 людей (33%), у 10 досліджуваних (50%) виявлено середній рівень професійної успішності, і 4 чоловік (17%) має високий рівень.
Як видно з малюнка 3, високий і дуже високий рівень емоційного виснаження в групі «хірургія» виявлено у (46%) піддослідних, в групах «операційна» і «реанімація» випробовуваних з вираженими ознаками емоційного виснаження відповідно 33% і 32%.
При порівнянні груп за шкалою «деперсоналізація», було виявлено наявність вираженого симптому у 50% респондентів групи «реанімація». У групі «операційна», висока і дуже висока ступінь розвитку даного симптому виявлена у 42% піддослідних. У групі «хірургія» лише 8% опитаних показали високий ступінь вираженості деперсоналізації.

Малюнок 3 - Симптоми емоційного вигорання у випробовуваних по К. Маслач (у %)

За шкалою «професійна успішність» групи «хірургія» і «операційна» показали приблизно однакові результати, з невеликою різницею, 39% і 33% відповідно. У групі «реанімація» найнижчий відсоток випробуваних, які задоволені рівнем своєї професійної успішності.
Як видно на малюнку 3, група «хірургія» за шкалами «емоційне виснаження» і «професійна успішність», показала високий результат серед груп. За шкалою «деперсоналізація», в запропонованою методикою К. Маслач високі результати в групах «реанімація» і «операційна ».
На малюнку 4 представлені результати оцінки інтегрального показника вигоряння в експериментальних групах. 
Малюнок 4 - Інтегральні показники ступеня вигоряння у медичних працівників (по К. Маслач)

Аналізуючи малюнок 4, ми бачимо, що в групі «операційна», більшою мірою представлені випробовувані з низьким і високим ступенем вигоряння - по 33%,«середня» і «вкрай висока ступеня» вигорання виражені у 25% і 9% опитаних відповідно.
У групі «хірургія», більшою мірою виявлені випробовувані із середньою і вкрай високим ступенем вигорання 69% і 31% відповідно, низька і висока ступеня вигоряння у респондентів цієї групи, які не виявлені.
Результати дослідження, в групі «реанімація», розподілилися таким чином, низька і висока ступінь емоційного вигорання виявлена у рівної кількості випробовуваних по 33% на кожну ступінь. Середня і вкрай високий ступінь емоційного вигорання виражена у 25% і 9% опитаних даної групи.
Наведені на малюнку дані дозволяють стверджувати, що в групі «хірургія» ризик розвитку синдрому професійної деформації значно вище, ніж у двох інших експериментальних групах.
За значенням інтегрального показника ступеня вигоряння, група «операційна», показала наступні результати:
низький ступінь - 4 особи (33%);
середній ступінь - 3 особи (25%);
високий ступінь - 4 особи (33%);
вкрай високий ступінь -1 осіб (9%).
За значенням інтегрального показника ступеня вигоряння група «хірургія» показала наступні результати:
низький ступінь - не визначена
середній ступінь - 9 осіб (69%)
високий ступінь - не визначена
вкрай високий ступінь - 4 особи (31%)
За значенням інтегрального показника ступеня вигоряння, група «реанімація» показала наступні результати:
низький ступінь - 1 особа (17%)
середній ступінь - 3 особи (50%)
високий ступінь - 1 особа (17%)
вкрай високий ступінь - 1 особа (17%)
В результаті дослідження рівня емпатійних тенденцій допомогою опитувальника І.М. Юсупова були отримані результати, наведені в таблиці 5.

Таблиця 5 - Рівні емпатійних тенденцій медичних працівників (за І.М. Юсупову)
№ п/п	ОПЕРАЦІЙНА. (бали)	ХІРУРГІЯ (бали)	РЕАНІМАЦІЯ (бали)	
1	74	51	49	
2	41	67	49	
3	63	37	38	
4	70	46	57	
5	71	52	63	
6	59	33	41	
7	60	42	71	
8	48	66	59	
9	46	60	60	
10	54	42	48	
11	44	64	52	
12	75	50	33	
13	67	56	42	
14	37	70	66	
15	46	71	60	
16	52	59	49	
17	33	60	38	
18	42	48	57	
19	66	46	75	
20	60	54	67	

Графічно результати дослідження емпатичних тенденцій в експериментальних групах представлені на малюнку 5.

Малюнок 5 - Рівні емпатійних тенденцій у медичних працівників (по І.М. Юсупову)

Як видно з малюнка 5, низький рівень емпатійних тенденцій проявляється у 8% піддослідних групи «хірургія», в групах «операційна» і «реанімація» випробовуваних з низьким рівнем розвитку емпатії не виявлено.
Середній рівень емпатійних тенденцій проявився у 83% медичних працівників групи «реанімація», у групі «хірургія» таких досліджуваних 69%, в групі «операційна »- 58%.
Найбільше випробовуваних з високим рівнем емпатії виявлено в групі «операційна» - 42%, у групах «хірургія» і «реанімація» - 23% і 17% випробовуваних відповідно також демонструють високий рівень емпатійних тенденцій.
Аналіз результатів показав, що в групі «операційна» виявлено найвищий рівень емпатійних тенденцій, за запропонованою методикою І.М. Юсупова.
Дослідження рівня емпатії - співпереживання у першій групі «операційна», показало, що 14 осіб (58%), мають нормальний рівень емпатійності. Їх не можна віднести до числа особливо чутливих осіб. У міжособистісних відносинах, такі люди схильні судити про інших більш за їхніми вчинками, ніж довіряти своїм особистим враженням. Їм не чужі емоційні прояви, але в більшості своїй вони знаходяться під самоконтролем. У спілкуванні уважні, намагаються зрозуміти більше, ніж сказано словами, але при зайвому вплив почуттів співрозмовника втрачають терпіння. Воліють делікатно не висловлювати свою точку зору, не будучи впевненим, що вона буде прийнята. При читанні художніх творів і перегляді фільмів частіше стежать за дією, ніж за переживаннями героїв. Утрудняються прогнозувати розвиток відносин між людьми, тому, трапляється, що вчинки людей виявляються для них несподіваними. У них немає розкутості почуттів, і це заважає їх повноцінному сприйняттю людей.
За даними діагностики, 9 працівників (42%) операційного хірургічного блоку продемонстрували високий рівень емпатійності. Таких людей можна охарактеризувати, як чутливих до потреб і проблем оточуючих, великодушних, схильних багато чого їм прощати. Вони з непідробним інтересом ставляться до людей. Їм подобатися «читати» їх особи і «заглядати» в їхнє майбутнє, вони емоційно чуйні, товариські, швидко встановлюють контакти з оточуючими і знаходять спільну мову. Мабуть, і діти тягнуться до вас. Оточуючі цінують душевність цих людей. Намагаються не допускати конфлікти і знаходити компромісні рішення. Добре переносять критику на свою адресу. В оцінці подій більше довіряють своїм почуттям і інтуїції, ніж аналітичним висновкам. Воліють працювати з людьми, ніж поодинці. Постійно потребують соціальному схваленні своїх дій. При всіх перерахованих якостях вони не завжди акуратні в точній і кропіткій роботі. Не варто особливих зусиль вивести їх з рівноваги.
У другій групі «хірургія», 14 осіб (69%) мають нормальний рівень співпереживання, 5 людини (23%) мають високий рівень емпатійності, і 1 людина (8%) має низький рівень. Люди з низьким рівнем емпатії відчувають труднощі у встановленні контактів з людьми, незатишно почувають себе у великій компанії. Емоційні прояви у вчинках оточуючих, часом здаються їм незрозумілими і позбавленими сенсу. Віддають перевагу відокремленим занять конкретною справою, а не роботі з людьми. Така людина - прихильник точних формулювань і раціональних рішень. Ймовірно, у них мало друзів, а з тих, хто є, вони цінують більше за ділові якості і ясний розум, ніж за чуйність і чуйність. Люди платять їм тим же.
У третій групі «реанімація» 17 людей (83%) мають середній рівень співпереживання, і 3 чоловік (17%) має високий рівень емпатійності.

В результаті дослідження типів застосовуваних психологічних захистів за методикою «Копінг-тест» Лазаруса були отримані результати, наведені в малюнку 6.
 Мал. 6. Графічне зображення вираженості типів застосовуваних психологічних захистів (за методикою «Копінг-тест» Лазаруса). Типи захистів:

1-Конфронтація                    5-Прийняття відповідальності
2-Дистанціонування                  6-Втеча-уникнення
3-Самоконтроль                    7-Планування вирішення проблеми
4-Пошук Соціальної підтримки    8-Позитивна переоцінка

З малюнка 6. ми бачимо відсутність явних відмінностей між показниками захисту в трьох групах. Але як тенденції можна виділити таку неконструктивну стратегію захисної поведінки, як дистанціювання, яка трохи більше в групі працівників операційного відділення, ніж у контрольній вибірці, що може свідчити про наростаючому емоційному вигорянні у цієї категорії медичних працівників, прагненні зменшити значущість конфліктної ситуації або проігнорувати її. У випробовуваних трьох вибірок - у операційна, хурургія і реанімація, значущих відмінностей ми не виявили. Всі три експериментальні вибірки в однаковій мірі використовують психологічні методи захисту в стресовій ситуації. Але як тенденції можна виділити більш часте, ніж у контрольній вибірці застосування працівниками операційної такого захисту як дистанціювання і менше, ніж в середньому, застосування працівникамі хірургії такої стратегії як позитивна переоцінка.
3.3 Рекомендації для профілактики професійної деформації у медичних працівників

В якості рекомендацій, для профілактики професійної деформації у медичних працівників, як основний метод ми можемо запропонувати балінтовскі групи.
Цей метод групової тренінгової дослідної роботи отримав назву по імені свого творця - Балинта (Balint M.), що проводив з 1949 р в клініці Тавісток в Лондоні дискусійні групові семінари з практикуючими лікарями і психіатрами. Досвід, узагальнений Балінтом в його книзі «Лікар, його пацієнт і його хвороба», ліг в основу методу проведення дослідницько-навчальних семінарів. Центральний об'єкт дослідження в класичній балінтовскі групі - відносини «лікар - хворий». Вони є об'єктивними, оскільки пацієнт переносить на лікаря певні відносини, емоційні та поведінкові стереотипи, які схожі з його ставленням до об'єктів своєму реальному житті (значущі особи найближчого оточення). Аналіз цих відносин дає можливість більш повно зрозуміти пацієнта у всьому різноманітті його зв'язків і взаємодій з реальним світом, що сприяє підвищенню ефективності терапії. У той же час лікар у своїй практиці нерідко стикається з ситуаціями, які є для нього фруструючими (наприклад, якщо пацієнт не готовий, не може або не хоче говорити про свої проблеми лікаря, який орієнтований на швидке надання допомоги). Тому психотерапевта необхідна опрацювання зазначених феноменів в колі колег під керівництвом кваліфікованого фахівця, що також дає можливість пройти навчання і придбати новий досвід. У балінтовскі групі лікар може прояснити свої почуття і ставлення до пацієнта і те, як він насправді сприймає хворого.
Зазвичай 8-12 учасників зустрічаються з психоаналітиком - керівником групи, один раз на тиждень для півторагодинних занять протягом 2-3 років. Дискусія розвивається з опису 1-2 випадків, які вільно спливають у пам'яті. Додаткові відомості про вже відомий групі по попереднім заняттям пацієнті, як правило, повідомляються спочатку. Як випадок, може бути кваліфікована навіть коротка зустріч з хворим, якщо вона, на думку лікаря, представляє інтерес. Однак обговорюють і небалінтовскіе випадки, якщо є попередня домовленість (Trenkel A., 1984). Група і доповідач намагаються визначити суть відносин «лікар-хворий» за допомогою коментарів і вільних асоціацій (ідей) з приводу обговорюваного випадку. Ці вільні асоціації розбивають повідомлення, подібно призмі, на, можливо, несвідомі (неусвідомлені) детермінанти. Психоаналітик як керівник групи вивчає цей процес, спрямовує і стимулює його, робить висновки і дає інтерпретації. Він пояснює структуру відносини «лікар - хворий»: формально - як вона описується, на думку групи; змістовно - за способом ведення дискусії, поведінці групи (16, с. 69). При цьому пронизуються різні рівні відносин: як пацієнт спонтанно повідомляє про себе і своєї хвороби, так лікар спонтанно ділиться зі своїми колегами переживаннями відносин з пацієнтом; як лікар намагається особливим способом слухання зрозуміти прихований сенс уявлень свого пацієнта в контексті ситуативного моменту, так намагаються його колеги домогтися розуміння відносин «лікар-хворий» в контексті своїх реакцій-відносин до спонтанних феноменам, які виявляють у доповіді свого колеги. Неусвідомлені аспекти відносин, що виникають з «перенесення», проявляються лікарем, як на рівні пацієнта, так і на рівні колег. Цей актуальний «поперечно-розсічений» феномен можна виявити в умовах довгострокового групового процесу, що протікає протягом декількох років одночасно і як навчальний процес, і як процес відносин.
Балінтовська група має ряд принципових відмінностей від родинних їй форм групової роботи. Так, вона не є в строгому сенсі «психоаналітичним семінаром випадків»: акцент на практичному використанні способу роботи, центрованої на відносинах, модифікує класичні психоаналітичні принципи. Балінтовскі група не є також «самонавчальної» групою: у фокусі коштують не емоційні потреби учасників, а проблеми їх відносин з пацієнтами. Балінтовскі група, націлена на новий спосіб сенситивного слухання, сприяє більш глибокому сприйняттю власної особистості (власного «Я»). Обидва процеси посилюються в ході балінтовскі групового процесу. Нарешті, балінтовскі група не є «головною на темі інтеракції»: при великій схожості цих форм групової роботи (акцент робиться на живому, пов'язаному з практикою взаємне навчанні) таким чином вона більш центрована на відносинах, сильніше пов'язана з психоаналізом, відбувається з області практичної медицини . До об'єктивної інформації, наприклад про діагноз, нозології, методи лікування, в Б. р ставляться так само, як до загальноприйнятих світським міркуванням.
Поряд з класичною балінтовскі групою існують її варіанти. Бельгійський автор Моро описує екзистенціальну систему ведення таких груп. Як керівник, він відмовляється від психоаналітичної позиції нейтральності, яка, на його думку, «інфантілізірует групу». Моро воліє бути активним учасником обговорення. Він відкидає психоаналітичний метод інтерпретації матеріалу, що виявляється в ході обговорення, і вважає завданням учасників групи лише вираження своїх переживань, вчувствование в переживання інших членів групи, розраховуючи, що в цьому відіб'ються відносини «лікар-хворий», що допомагають краще зрозуміти останнього. Якщо, за Балінту, «хворого слід осмислити одночасно в інтелектуальному і емоційному плані», то Моро вимагає відмови від інтелектуальних пояснень, оскільки для нього важливий не діагноз, а суб'єктивне буття хворого, осягається не раціональна шляхом, а чуттям. Для того щоб навчити цьому лікарів, в дискусії з приводу доповіді про один з випадків учасникам групи слід говорити не про те, що вони думають, а про те, що відчувають у взаєминах «лікар - хворий». Лікарів вчать бути з пацієнтами невимушеними, закликати останніх говорити менше про свою хворобу, а головним чином про свій емоційний ставленні до неї. Створенню емоційного настрою служать спеціальні прийоми, наприклад метод «зустрічі» програвання ролей попарно учасниками групи, в яких один з них представляє пацієнта.
На відміну від класичних балинтовских груп, екзистенціальний її варіант, не тільки сприяє поліпшенню емоційного контакту лікаря з пацієнтами, а й вчить його відповідати на питання, від яких лікарі у своїй практиці зазвичай ухиляються, наприклад, на питання онкологічного хворого про неминучу смерть.
Досвід балинтовских груп, спочатку орієнтованої на лікарів общесоматической практики, надалі поширився і на підготовку психотерапевтів. Робота в такій групі, на думку авторів, спрямована на підвищення компетентності в професійному міжособистісному спілкуванні; усвідомлення особистісних «сліпих плям», які блокують професійні відносини з пацієнтом; розширення уявлень про лікувальному процесі, на противагу «апостольським» установкам лікаря; психопрофилактику учасників групи, засновану на можливості опрацювання «невдалих» випадків у ситуації колегіальної підтримки.
До групи входять 6-15 чоловік (оптимально 8-10), що працюють в одному або різних медичних установах, але бажано не пов'язаних службово-ієрархічними відносинами. Група може об'єднувати людей з різним стажем роботи, але найбільш ефективно участь їх при стажі більше трьох років. Основним принципом формування групи є добровільність об'єднання професіоналів, готових до перегляду стереотипів у своїй роботі і зацікавлених у колегіальної взаємодопомоги. Робота в групі може здійснюватися протягом 2-3 років. У цьому випадку 4-5-годинні заняття проводяться 1-2 рази на місяць. Якщо група сформована із слухачів короткострокового навчального семінару, заняття можуть бути щоденними або з інтервалом у кілька днів, але загальна їх кількість повинна відповідати числу учасників. За бажанням групи заняття можуть фіксуватися за допомогою відеокамери або магнітофона. Керівник балінтовскі групи спеціально запрошується для цієї роботи або обирається учасниками. Предметом аналізу в групі є обговорення випадків з практики її членів. Це можуть бути «важкі» або «невдалі» епізоди з минулого, що продовжують турбувати лікаря, що викликають у нього дискомфортні спогади, що залишаються для нього «незрозумілими»; поточні випадки, що викликають у лікаря тривогу; так звані фантастичні терапевтичні ситуації, навіть гіпотетична можливість яких хвилює лікаря. Кожне заняття присвячується конкретного випадку, про який доповідає учасник групи. Розповідь будується в абсолютно вільній формі. Мовця не обмежують у часі і не перебивають. Для балинтовских груп немає необхідності в підготовці доповіді, у відновленні в пам'яті і документуванні епізоду напередодні. Більш продуктивні спонтанні розповіді, так як аналіз забутих важливих деталей часто дає цінну інформацію для виявлення «сліпих плям». На закінчення ведучий допомагає сформулювати питання оповідача по викладеному матеріалу таким чином, щоб вони були центровані на взаєминах лікаря і пацієнта, а не на технічних деталях лікувального процесу. Автори підкреслюють, що в завдання ведучого входить утримати групу від «сповзання» до особистісно-безпечного клінічного розбору з його центральним питанням «Що треба робити з пацієнтом?», З одного боку, і від зсуву спрямованості роботи групи в бік особистісної психотерапії, викликаного емоційної залученістю учасників групи і створеної атмосферою довіри і безпеки, з іншого. На думку ряду авторів, ухилення групи в ту чи іншу сторону може носити захисний характер і є маніфестацією уникнення обговорення власного професійного досвіду, і ведучому доводиться «повертати» групу до обговорення взаємин «лікар - хворий».
У класичній балінтовскі групі поведінку учасників не регламентовано. Всі спонтанні реакції, емоційні та поведінкові, фіксуються ведучим і можуть бути об'єктом динамічного аналізу. Досвід роботи з вітчизняними фахівцями підказав авторам варіант балинтовских груп зі структурованою етапами. Зокрема, на наступному після доповіді етапі (питання до оповідача) всім учасникам по колу пропонується задати уточнюючі питання. Ведучий стежить за тим, щоб питання не підмінялася порадами, переростають в групову дискусію. Нерідко вже на цьому етапі доповідач зазначає, що питання, поставлені членами групи, виявляються більш істотними, ніж його власні, для прояснення описаної їм ситуації. Такі питання можуть виноситися на групове обговорення поряд з його власними. На наступному етапі всім учасникам групи по колу пропонується дати свої відповіді на всі поставлені завдання. На відміну від «права» задавати питання оповідачеві на попередньому етапі, відповіді на його питання є «обов'язком» всіх членів групи. Кожен з відповідей або суджень учасників розширює бачення ситуації, стимулює самопізнання. Однак найбільш цінними є вільні асоціації «аналогічного випадку», висловлювання колег, які свідомо чи несвідомо ідентифікують себе з пацієнтом. 
Ведучий уважно стежить за збереженням центрированности обговорення на взаєминах «лікар - хворий», надає емоційну підтримку оповідачеві, запобігає блокуючі дискусії. При критичної установці групи доцільно використання психодрами, в процесі якої «порадника і критику» пропонується реалізувати власні поради. Роль пацієнта відводиться оповідачеві. Зазвичай це нейтралізує критичний настрій групи і емоційно підтримує оповідача, в ряді випадків психодрама може провокувати конструктивний інсайт у членів групи.
У добре працюючої групі висловлювання окремих учасників спонукають до продовження дискусії у вигляді другого, третього кіл обговорення, предметом якого стає творче колективне розвиток запропонованих несподіваних точок зору, розвиток від редукціонізму до плюралізму, від поверхневого до поглибленого баченню проблеми. Динаміка балинтовских груп значно відрізняється від динаміки психотерапевтичної групи. Зокрема, для блокування звичайної групової динаміки забороняється критика ведучого. Не заохочуються висловлювання про рассказчике, що базуються на ситуаціях «там і тоді». Динамічний підхід в балинтовских групах дозволяє робити припущення про те, що спостережувані «тут і тепер» емоційні та поведінкові реакції оповідача і членів групи відповідають емоційним і поведінкових реакцій самого лікаря і його пацієнта у пропонованій для обговорення ситуації. Саме спостережувані реакції можуть аналізуватися досить глибоко і багатогранно. Наприкінці обговорення ведучий надає слово оповідачеві для зворотного зв'язку. Завданням таких груп є не створення якогось кінцевого продукту, абсолютно істинного бачення запропонованої ситуації, а розширення свідомості учасників групи і стимуляція самопізнання.
А.А. Александров та ін. (1990) описують використання балинтовских груп для підготовки групових психотерапевтів. В цілому балінтовскі група в галузі підготовки групових психотерапевтів спрямована на аналіз важких випадків, зміст яких більш різноманітно в порівнянні з індивідуальною психотерапією, оскільки характеризується більш численними і багатовимірними змінними. Важлива проблема балинтовских групах в області групової психотерапії, за словами авторів, полягає у виробленні прийомів компактного, структурованого і досить змістовного викладу вихідних даних про конкретному випадку. У класичній балінтовскі групі розповідь про важке випадку виходить насиченим інформаційно, багатостороннім, важко систематизована, надмірною за обсягом. Для групової психотерапії, в силу більшої складності психотерапевтичного процесу, це завдання виявляється ще більш важкою. Тут дуже корисними можуть бути допоміжні матеріали і методи: подання стенограми хоча б одного групового заняття (магнітофонного чи відеозапису); реконструювання социометрических зрізів групи; розподіл психотерапевтом, пред'являє для обговорення складний випадок, ролей членів аналізованої групи між учасниками обговорення (включаючи і себе) з пропозицією «сценарію» якогось важливого епізоду; психодраматическое програвання цього епізоду. Основний акцент у дискусії робиться на різних аспектах взаємодії і взаємин психотерапевта в мінливій груповий ситуації (з окремим пацієнтом, групою в цілому або однієї з її підгруп). Таке обговорення, будучи емоційно значущим для психотерапевта, дає йому можливість скористатися зворотним зв'язком в якості коригуючої. Цей зворотний зв'язок першого порядку (від членів групи до доповідача) може бути доповнена зворотним зв'язком другого порядку (від доповідача до учасників обговорення), що надає всім членам групи інформацію про ефективність їх корригирующей діяльності.
В якості профілактики та зниження вираженості синдрому емоційного вигорання, автор пропонує створення кабінету психологічного розвантаження в даному медичному закладі. Він включає в себе вдосконалений варіант кімнати відпочинку, в якій створені оптимальні умови для швидкого і ефективного зняття емоційного перенапруження, відновлення працездатності, проведення психотерапевтичних і психогігієнічних заходів. У кабінеті застосовується комплексний метод оптимізації психічних процесів, умовно названий психологічної розвантаженням, який включає фізіологічні та психологічні засоби відновлення працездатності та попередження перевтоми емоційного походження. Площа кабінету визначається з розрахунку не менше 2 кв. м на людину. У кімнаті не повинні відчуватися шум, вібрація та інші несприятливі фактори виробничого середовища, вона повинна бути забезпечена припливно-витяжною вентиляцією. Оптимальна температура в приміщенні - + 20-22 ° С. Кімната обладнується м'якими кріслами з підлокітниками, в яких можна прийняти напівлежаче положення (крісла бажано накрити поліетиленовою плівкою і забезпечити підставками для ніг), магнітофоном (з набором касет), гідроаероіонізатори, а при можливості - кондиціонером. У кольорово-світловому рішенні інтер'єру повинні переважати блакитний і зелений кольори, що заспокоюють нервову систему. Бажано, щоб складалося враження перебування на лоні природи. Підлога покривається лінолеумом на м'якій основі, гармонирующим за кольором із забарвленням стін. Колірна композиція доповнюється кольоровим освітленням, тричі змінюються протягом сеансу. Для створення більш повної ілюзії перебування на лоні природи використовуються пейзажі, що народжують позитивні емоції. Це можуть бути діапозитиви із зображенням лісу, моря, озера та ін., Що проектуються на екран за допомогою діапроекторів. Для оформлення кабінету психологічного розвантаження можна використовувати також декоративні елементи - валуни, гальку, корчі, в'юнкі рослини та ін. Основне завдання кабінету психологічного розвантаження - відновлення працездатності в стадії стомлення, що розвивається. Час перебування в кабінеті психологічного розвантаження умовно поділяється на 3 періоди:
відволікаючий (1,5-2 хвилини);
заспокійливий (7-10 хвилини);
тонізуючий (2-3 хвилини).
Відповідно до завдань цих періодів тричі змінюється музика (за змістом, гучності і темпу), колір, рівень освітленості, поза, ритм дихання і словесні формулювання аутогенного тренування. Під час першого періоду звучить запис співу птахів і популярні мелодії з м'яким мелодико-ритмічним малюнком (гучність до 15-20 дБ). Відвідувачі кабінету психологічного розвантаження розташовуються в кріслах у вільній позі з піднятими ногами, розглядають проектуються на екран зображення ландшафтів, що викликають позитивні емоції. На другому етапі для досягнення стану емоційної рівноваги включають зелені лампи. Відвідувачі приймають напівсидяче положення, що сприяє розслабленню м'язів, переходячи на заспокійливий ритм дихання (короткий вдих і подовжений видих). Звучить тиха мелодійна музика (до 10 дБ), а в паузах - записані на магнітофонну стрічку психотерапевтичні формули, побудовані з урахуванням характеру праці, завдань даного періоду і вимог аутогенного тренування. Третій період проходить при помаранчевому (червоному) висвітленні, його музична програма складається з бадьорих, мажорних творів (марші, спортивні та молодіжні пісні, енергійна і весела танцювальна музика). Займаються в кабінеті психологічного розвантаження поступово переходять до пози стоячи, роблять кілька мобілізуючих дихальних рухів (глибокий вдих і короткий видих). Словесні формули цього періоду спрямовані на підвищення загального тонусу, активізацію психічних процесів. На закінчення включають всі лампи денного світла, і в супроводі маршу, веселою пісні виконується комплекс фізичних вправ з урахуванням особливостей виду праці і віку людей. Особам, які займаються важкою фізичною роботою, корисний самомасаж. У відповідності з трьома зазначеними періодами бажано змінювати за допомогою підсвічування види, зображені на великих слайдах або проектуються на екран. Наприклад, спочатку відвідувачі бачать зображення лісу при сонці, на другому етапі - в передвечірні години, на третьому - на світанку, під час сходу сонця, коли прокидається природа, повітря насичене озоном, відчувається приємний запах хвойних дерев.
При обмежених можливостях кабінету психологічного розвантаження, в першу чергу туди направляють осіб, які працюють в умовах підвищеного навантаження на нервову систему, що поєднують роботу з навчанням, а також тих, хто скаржиться на перевтому або перебуває в кризовій ситуації (важка хвороба або смерть близької людини, надмірно напружена сімейна обстановка, часті службові конфлікти та ін.).
У кабінеті психологічного розвантаження відновлюється працездатність осіб, які перебувають у стресовому стані, або тих, чия повсякденна діяльність протікає в умовах емоційної напруженості. Емоційний дистресс не тільки призводить до зниження працездатності і погіршення діяльності організму, але і є однією з найчастіших причин порушення техніки безпеки. Перебування в кабінеті психологічного розвантаження сприяє також попередженню емоційно-афективного перенапруження і його негативних наслідків у осіб, які страждають захворюваннями, викликаними психічним фактором (неврози, психосоматичні розлади).
У кабінеті психологічного розвантаження можна здійснювати й інші психогігієнічні заходи. До них відносяться:
 Масове навчання працівників різних підприємств прийомам психотерапевтичної долікарської самодопомоги і, зокрема, аутогенним тренуванні;
активна психопрофилактика рецидивів алкоголізму;
  емоційно-вольова тренування спортсменів (по А.Т. Філатову);
  додаткові сеанси психологічного розвантаження для працівників пенсійного та передпенсійного віку з метою продовження працездатності;
  лікувально-профілактична допомога людям, що бажають позбутися від хронічного никотинизма;
  психогігієнічні бесіди, що включають демонстрацію слайдів і прослуховування фрагментів літературно-музичних творів, присвячені різним аспектам здорового способу життя.
В останні роки на підприємствах організовуються кабінети емоційно-вольової тренування і соціального тренінгу, психологічної гімнастики та ін. Завдяки тому, що в їх штатному розкладі передбачені посади лікаря-психотерапевта або психолога, на їх базі вирішується широке коло завдань, в тому числі психотерапевтичного та соціально -психологічного характеру. Кабінети психогигиенического профілю доцільно відкривати і в медичних установах, де праця медпрацівників пов'язаний з підвищеними емоційними навантаженнями, і необхідно швидко відновлювати працездатність (у відділеннях хірургії, реанімації, анестезіології, на станціях «швидкої допомоги»). У заводських профілакторіях і будинках відпочинку, де не передбачена посада лікаря-психотерапевта, обслуговувати кабінет психологічного розвантаження може фельдшер, який пройшов спеціальну підготовку з психогигиене, психопрофилактике та психотерапії.

Висновок

Дослідження проводилося в МЛШП Деснянського району, КМКЛ №1 Дарницького району, КМКЛ №3 Дніпровського району. Вибірку склали жінки: медсестри та молодший медперсонал у віці від 35 до 50 років. Стаж роботи становить від 5 років. У дослідженні брали участь і 30 медсестер і 30 санітарок - всього 60 чоловік. Досліджуваних, присвоївши їм порядковий номер, розділили на групи, позначені відповідно до назви відділення, де проходить діяльність працівників.
Метою експериментального дослідження було вивчення взаємозв'язку особливостей змісту допомоги та тенденцій професійної деформації у медичних працівників з різним рівнем кваліфікації.
В ході проведеного дослідження були зроблені наступні висновки. У групі працівників оцераційно-хірургічного відділення практично не виражена підгрупа зі сформованими ознаками емоційного вигорання. Більшість випробовуваних цієї групи (67%) виявляють ознаки складного симптому, у 33% такі ознаки не виявляються зовсім. У другій групі, «хірургія», було виявлено, 31% працівників без ознак вигоряння, 46% мають симптоми починається емоційного вигорання, і 23% вже мають сформований синдромом емоційного вигорання.
У групі «хірургія» ризик розвитку синдрому професійної деформації вище, ніж у двох інших експериментальних групах.
У групі працівників хірургічного відділення симптоми емоційного вигорання виражені більшою мірою, ніж у випробовуваних інших досвідчених груп.
Виняток становить тільки симптом «емоційна відстороненість», який більшою мірою виражений у працівників операційно-хірургічного відділення. Ймовірно, це пояснюється практично повною відсутністю емоційного контакту з хворими працівників операційній. Хворі виступають для них «бездушним» об'єктом, на «перетворення» якого націлені їх професійні дії.
Найбільш вираженими симптомами емоційного вигорання працівників хірургічного відділення є редукція професійних обов'язків, емоційна і особистісна відстороненість.
У групі працівників хірургічного відділення в більшій мірі, ніж в інших дослідних групах виражений така ознака вигоряння, як емоційне виснаження (симптом виявлений у 46% випробовуваних). При цьому вони досить високо оцінюють свої професійні досягнення. Частково це може бути пов'язано з не цілком адекватним розподілом відповідальності за результат лікування - хірургія - як би відповідає тільки за якість інструментальних дій, а не за одужання хворого в цілому. Хоча це припущення, безумовно, вимагає додаткової перевірки.
У групі «хірургія» в меншій мірі, ніж в інших групах представлений параметр «деперсоналізація». Під деперсоналізацією розуміється розлад самосприйняття, при якому власні дії сприймаються як би з боку і супроводжуються відчуттям неможливості управляти ними, це часто супроводжується явищами дереалізації.
Значною мірою цей симптом виявляється в групах працівників операційної та реанімації. Можна припустити, що спілкуючись з хворими як із суб'єктами (що знаходяться у свідомому стані, що зазнають біль), стикаючись з нестандартними ситуаціями, як в ході операції, так і відразу після неї, пов'язаними з індивідуальними особливостями пацієнта, медпрацівники з цих груп можуть відчувати почуття розгубленості і тривоги у зв'язку з ризиком ускладнень в стані хворого, що може призводити до наростання явища деперсоналізації. У цій же групі ми спостерігаємо зниження відчуття професійної успішності, що є, на думку автором методики ознакою емоційного вигорання спеціаліста.
Низький рівень емпатійних тенденцій (здатності до співпереживання) ні в одній з експериментальних груп не виявляється явно. Більшість випробовуваних демонструють середній рівень розвитку емпатійних тенденцій.
Їм не чужі емоційні прояви, але в більшості своїй, вони знаходяться під самоконтролем. У спілкуванні уважні, намагаються зрозуміти більше, ніж сказано словами, але при зайвому прояві почуттів співрозмовника втрачають терпіння. Тобто в спілкуванні вони бувають дуже стримані і воліють не надто піддаватися емоційним поривам. У вибірці також представлені випробовувані з високим рівнем розвитку здатності до співпереживання, кількість яких найбільше в групі працівників операційній.
Проведене дослідження підтвердило припущення про відносну стабільність особистісних факторів і застосовуваних психологічних захистів (копінг-стратегій) у працівників операційної, працівники хірургічного відділення. Той же факт відзначений і по відношенню до піддослідним контрольної групи.
Таким чином, гіпотеза про те, що різна за змістом операцій діяльність медичних працівників призводить до різних тенденціям емоційного вигорання, знайшла в ході експериментального дослідження своє підтвердження.
Наведені в роботі дані експериментального дослідження, як і пропоновані автором заходи щодо профілактики та зниження вираженості симптомів емоційного вигорання медичних працівників можуть служити обґрунтування необхідності такої роботи в установах охорони здоров'я.
синдром выгорание эмоциональный медицинский

Список використаної лутератури

1. Аболін Л.М. Психологічні Механізми емоційної стійкості людини / Л.М. Аболін. - Казань: Видавництво Казанська университета, 1987. -261 с.
2. Абрамова Г.С., Юдчіц Ю.А. Психологія в медицині / Г.С. Абрамова, Ю.А. Юдчіц. - М.: Наука, 1998. -244 с.
3. Абрумова А.Г. Аналіз станів психологічної кризиса и їх динаміка О.Г .. Абрумова // Психологічний журнал. - М.: Наука, 1985. - Т. 6. - №6. - С. 107-115.
4. Авхіменко М.М. Деякі фактори ризику праці медика / М.М. Авхіменко // Медична допомога. - М .: Медицина, 2003. - №2. - С. 25-29.
5. Акіндінова І.А., Баканова А.А. Емоційне вигорання в професійній діяльності педагога: прояви та профілактика / І.А. Акіндімова, А.А. Баканова // Педагогічні вісті. - СПб .: Видавництво РГПУ ім. А.І. Герцена, 2003. - №5. - С. 34.
6. Ананьїв Б.А. Введення в психологію здоров'я / Б.А. Ананьїв. - СПб .: Питер, 1999. - 123 с.
7. Афанаскіна М.С. Формування у медичної сестри клінічного мислення / М.С. Афанаскіна // Медична сестра. - М .: Російський лікар, 2001. - №6. - С. 34.
8. Анциферова Л.І. Умови деформації особистості / Л.І. Анциферова // Нові дослідження. - М .: Наука, 1998. - С. 32-38.
9. Барабанова М.В. Вивчення психологічного змісту синдрому вигоряння / М.В. Барабанова // Вісник Московського університету. Серія 14. «Психологія». - М .: Видавництво МДУ, 1995. - №1. - С. 54.
10. Бєлов В.М. Психологія здоров'я / В.М. Бєлов. - СПб .: Алетейя, 1997. - 231 с.
11. Бойко В.В. Синдром «емоційного вигорання» в професійному спілкуванні / В.В. Бойко. - СПб .: Питер, 1999. - 105 с.
12. Бойко В.В. Енергія емоцій у спілкуванні: погляд на себе та інших / В.В. Бойко. - М .: Наука, 1996. - 154 с.
13. Винокур В., Розанова М. Професійний стрес губить лікаря / В. Винокур, М. Розанова // Медицина Санкт-Петербурга. - СПб .: Видавництво СПб ГУ, 1997. - №11. - С. 28.
14. Водоп'янова Н.Є. Синдром психічного вигорання в комунікативних професіях / Н.Е. Водоп'янова // Психологія здоров'я / Под ред. Г.С. Никифорова. - СПб .: Видавництво СПбГУ, 2000. - С. 443-463.
15. Водоп'янова Н.Є. Психічне вигоряння / Н.Е. Водоп'янова // Стоматолог. - М .: Медицина, 2002. - №7. - С. 12.
16. Захаров С. Синдром вигоряння у лікарів стигма професіоналізму або розплата за співчуття? / С. Захаров // Інтернет: http://forums.rusmedserv.com/show thread.php? t = 8748
17. Заховаєва А.Г. Основні проблеми філософії сестринської справи / А.Г. Заховаєва // Сестринська справа. - М .: Медичний вісник, 2003. - №2. - С. 28-29.
18. Ільїн Є.П. Мотивація і мотиви / Є.П. Ільїн. - СПб .: Питер, 2002. - 512 с.
19. Ільїн Є.П. Емоції і почуття / Є.П. Ільїн. - СПб .: Питер, 2002. - 752 с.
20. Дослідження особистості за методом Р. Кеттелла. Кабінет практичного психолога. Практичний посібник / Упоряд. Г.П. Горбунова, Н.І. Морозова, Т.Є. Аргентова. - Кемерово: Кузбассвузіздат, 1997. - 108 с.
21. Караванів Г., Коршунова В. Індивідуально-психологічні особливості особистості лікаря-хірурга / Г. Караванів, В. Коршунова. - Львів: Вища Школа, 1974. - 84 с.
22. Кінцевий Р., Боухал М. Психологія в медицині / Р. Кінцевий, М. Боухал. - Прага: Авіценум, 1974. - 405 с.
23. Косарєв В.В., Васюкова Г.Ф. Професійна захворюваність медичних працівників Самарської області / В.В. Косарєв, Г.Ф. Васюкова // Гігієна і санітарія. - М .: Медицина, 2004. - №3. - С. 27-38.
24. Крон Т. Допомога що перебувають у кризовому стані / Т. Крон // Інтернет: http: //home.perm.ru~dmitry/archive/p010.htm#ссилка 3
25. Лешукова Е. Синдром згоряння. Захисні механізми. Заходи профілактики / Е. Лешукова // Інтернет: http: //home.perm.ru~dmitry/archive/p010.htm#
26. Никифоров Г.С. Психологія здоров'я / Г.С. Никифоров. - СПб .: Мова, 2002. -256 с.
27. Орел В.Е. Феномен вигоряння у зарубіжній психології. Емпіричне дослідження / В.Е. Орел // Психологічний журнал. - М .: Наука, 2001. - Т. 20. - №1. - С. 16-21.
28. Нариси поведінкової психології здоров'я. Аргументи, факти, тести: Науково-методичний посібник / За ред. Н.А. Барабаш - Кемерово: Видавництво Кемеровської Державної Медичної Академії, 1995. - 245 с.
29. Полуніна Н.В., Нестеренко Є.І., МадьяноваВ.В. Інноваційна діяльність лікувально-профілактичних закладів, її ефективність та вплив на стан здоров'я лікарів / Н.В. Полуніна, Є.І. Нестеренко, В.В. Мадьянова // Профілактика захворювань і зміцнення здоров'я. - М .: Медіа Сфера, 2002. - №4. - С. 3-8.
30. Психологічні тести / Под ред. А.А. Кареліна - В 2х-т. - Т. 1. - М.: ВЛАДОС, 2003. - 312 с.
31. Реан А.А., Баранов А.А. Фактори стресостійкості вчителів / А.А. Реан, А.А. Баранов // Питання психології. - М .: Школа-Пресс, 1997. - №1. - С. 45-53.
32. Ронгінская Т.І. Синдром вигоряння в соціальних професіях / Т.І. Ронгінская // Психологічний журнал. - М .: Наука, 2002. - Т. 23. - №3. - С.
33. Сандомирський М.Є. Вигорання - професійна хвороба фармацевта? /М.Е. Сандомирський // Інтернет: http://marks.on.ufanet.ru/RE3TXT.HTM
34. Сергєєва А. Синдром емоційного згорання / А. Сергєєва // Інтернет: http: www.tsale.ru/index.htm
35. Семенова Н.Д. Балінтовскі групи для лікарів, що працюють з вмираючими пацієнтами /Н.Д. Семенова // Інтернет: http://www.doctor.ru/onkos/together/conf2.htm#5
36. Трунов Д. Синдром згоряння: позитивний підхід до проблеми / Д. Трунов // Журнал практичного психолога. - М .: Видавництво МДУ, 1998. - №8. - С. 84-89.
37. Ушаков І.Б., Сорокін О.Г. Адаптаційний потенціал людини / І.Б. Ушаков, О.Г. Сорокін // Вісник Державної Академії Медичних Наук. - М.: Медицина, 2004. - №3. - С. 8-13.
38. Федорова Т.Г., Нехорошев А.С., Котова Г.Н. Соціологічне дослідження особливостей трудової діяльності лікарів північно-західного регіону Росії / Т.Г. Федорова, А.С. Нехорошев, Г.Н. Котова // Гігієна і санітарія. - М.: Медицина, 2003. - №3. - С. 24-27.
39. Фетіскін Н.П., Козлов В.В., Мануйлов Г.М. Соціально-психологічна діагностика розвитку особистості і малих груп / Н.П. Фетіскін, В.В. Козлов, Г.М. Мануйлов. - М .: Видавництво Інституту Психотерапії, 2002. - 490 с.
38. Форманюк Т.В. Синдром емоційного згорання як показник професійної дезадаптації вчителя / Т.В. Форманюк // Питання психології. - М .: Школа-Пресс, 1994. - №6. - С. 57-63.