Оригінальний текст (польською мовою)
Henryk Sienkiewicz
Quo vadis
Rozdział pierwszy
Petroniusz obudził się zaledwie koło południa i jak zwykle, zmęczony bardzo. Poprzedniego dnia był na uczcie u Nerona, która przeciągnęła się do późna w noc. Od pewnego czasu zdrowie jego zaczęło się psuć. Sam mówił, że rankami budzi się jakby zdrętwiały i bez możności zebrania myśli. Ale poranna kąpiel i staranne wygniatanie ciała przez wprawionych do tego niewolników przyśpieszało stopniowo obieg jego leniwej krwi, rozbudzało go, cuciło, wracało mu siły, tak że z elaeothesium, to jest z ostatniego kąpielowego przedziału, wychodził jeszcze jakby wskrzeszony, z oczami błyszczącymi dowcipem i wesołością, odmłodzon, pełen życia, wykwintny, tak niedościgniony, że sam Otho nie mógł się z nim porównać, i prawdziwy, jak go nazywano: arbiter elegantiarum.

W łaźniach publicznych bywał rzadko: chyba że zdarzył się jakiś budzący podziw retor, o którym mówiono w mieście, lub gdy w efebiach odbywały się wyjątkowo zajmujące zapasy. Zresztą miał w swej insuli własne kąpiele, które słynny wspólnik Sewerusa, Celer, rozszerzył mu, przebudował i urządził z tak nadzwyczajnym smakiem, iż sam Nero przyznawał im wyższość nad cezariańskimi, chociaż cezariańskie były obszerniejsze i urządzone z nierównie większym przepychem.

Po owej więc uczcie, na której znudziwszy się błaznowaniem Watyniusza brał wraz z Neronem, Lukanem i Senecjonem udział w diatrybie: czy kobieta ma duszę — wstawszy późno, zażywał, jak zwykle, kąpieli. Dwaj ogromni balneatorzy złożyli go właśnie na cyprysowej mensie, pokrytej śnieżnym egipskim byssem, i dłońmi, maczanymi w wonnej oliwie, poczęli nacierać jego kształtne ciało — on zaś z zamkniętymi oczyma czekał, aż ciepło laconicum i ciepło ich rąk przejdzie w niego i usunie zeń znużenie.

Переклад оригінального тексту 
Генрик Сінкевич
Quo vadis
Розділ перший
Петроній прокинувся лише опівдні і, як завжди, дуже втомлений. Напередодні він був на бенкеті в Нерона, який тривав до пізньої ночі. Деякий час його здоров'я погіршувалося. Сам він розповідав, що вранці прокидався онімів і не міг зібратися з думками. Але ранкове купання й ретельне розминання тіла навченими рабами поступово прискорювали циркуляцію його лінивої крові, будили його, оживляли, повертали йому сили, так що з елейотезіуму, тобто з останнього купального відділення, з’явилася вода. він вийшов нерухомий, наче воскреслий, з очима, що сяяли розумом і веселістю, омолоджений, повний життя, вишуканий, такий незрівнянний, що й сам Отон не міг зрівнятися з ним, і справжній, як його називали: arbiter elegantiarum.

Він рідко ходив до громадських лазень, за винятком випадків, коли там був якийсь чудовий ритор, про якого говорили в місті, або коли в ефебіях відбувалися надзвичайно цікаві змагання. Крім того, він мав власні лазні на своєму острові, які відомий партнер Севера, Келер, розширив, перебудував і влаштував для нього з таким надзвичайним смаком, що сам Нерон вважав їх вищими за цезарські, хоча цезарські були більшими й оснащені незрівнянно більший блиск.

Тож після того бенкету, на якому, втомившись від балакунства Ватінія, він разом із Нероном, Луканом і Сенеціо взяв участь у діатрибі про те, чи є у жінки душа, встав пізно, прийняв свою звичайну ванну. Двоє величезних купальників щойно поклали його на кипарисову мензу, вкриту сніжним єгипетським луском, і руками, змоченими в запашній олії, почали розтирати його струнке тіло, а він із заплющеними очима чекав на тепло лаконікуму й тепло їхніх рук, щоб пройти повз нього і зняти його втому.