Початок кінця.
         Я взагалі ніколи не думав за свої 23 років життя, що звичайний лютневий ранок четверга може стати датою, що здатна змінити моє уявлення про життя назавжди. Я прокинувся не від нав'язливого монологу нашої вахтерші, проклинаючої свою роботу, а від свисту, пронизуючого мої вуха наскрізь. На годиннику десь п'ята ранку, з того моменту я заснути вже не міг, роздумуючи про інцидент зі свистом. То була ракета, як нам зауважили викладачі згодом. На жаль, в конкретних деталях я той ранок не опишу, події відбувались надто стрімко, але є деталь, котра досі нагадує мені ті перші безнадійні години. Постійні дзвінки мами з Києва. Одна єдина річ, що тримала мене в тонусі. В неї теж не все було файно. Столицю гоутвали до оборони, моя мати тим часом допомагала зводити окопи за Вишгородом. "Кацапи періодично заходять до нас невеликими групами ДРГ" - розказувала вона. А я, сміючись, відповідав, що "то їм Оболонські дороги так сподобались, дяка меру!". Пари тоді, ясна річ, відмінили, адже свисти снарядів за вікном не дуже сприяють освітньому процесу. Пивши нескафе з молоком у бомбосховищі я думав про те, якого дідька взагалі тут коїться. Паралельно з цим до мене притулялась кішка Муся, ховаючись від цього всого жахіття надворі. Якось так почалось моє особисте 24 лютого. 
                                                                 Каменю на камені не лишилось.
         Біжу, і більш нічого. Повзу поміж руїн. Повзу крізь призму часу, котра окреслила мені минуле міста пензлем руйнувань. Згадав ось цей будинок в моєму рідному кварталі, де жив мій друг колись. Тільки ось... Де його квартира? Власне в мене під ногами. Постійний сморід пороху та м'яса супроводжував мене своїм огидним подихом усюди. ВІйна не тільки має звук та вид - а й запах. Але, не дивлячись на це, я все же йду, за Сіверський Донець.
          Оркестр снарядів не закінчив рокову для мене гру, де ми - засмучені глядачі. Але я не ховаюсь, адже від долі не втечеш. Помру - значить помру. Та й якщо було б куди ховатись. А навколо мене, тобто алеї, лежать люди, мертві люди, життя котрих забрали дикуни. Десь хлопчик у матусиних руках. Не скаже добрий день уже ніколи. Десь повідок, а десь колись улюбленець. Смокче руку власника свого. Он стовбур колись гарної шипшини. Любив я бачити її за горнятком кави. Проте, тепер це залишилось згадкою, як й усі наші життя. Її краса, що наділяла посмішкою раптом посіріла. Вона - як не жива. Не звично бачити все місто у вбранні війни. Обпалене з дірками одіяння не властиве жодному живому, навіть місту, котрого оживають люди. 
          Ситуація значно погіршилась тоді, коли я доходив до центру. Руйнувань побільшало. Адже концентрація людей значно більша. Якщо маєш намір тероризувати місто - бий туди, де більше всього людей, будинків, іншого, властивого цивілізації. Саме цим і займались росіяни. Забравшись на дах АТБ, в полі зору вже був сам промисловий комплекс - міг бачити його вдалині. Туди я і тримав шлях. Військових, до речі, значно побільшало, що й не дивно. 
- Часто стикаєтесь з колонами? - питаю я у морпіха, проходячого повз. 
-Є таке. Їздять на чому тільки можна. Тут тобі і "тигри"(бронемашина), БМП, "буханки" з зетками навіть їздять. Як у себе дома, клянусь! Покидьки паршиві. Але найстрашніше - це звісно танки. Явище доволі часте. Від них ти фіг сховаєшся надійно. Вони ж розбирають все, що бачать. Будь то будинок або АЗС. А чого питаєш, дозволь поцікавитись?
- Просто цікаво. Діло в тому, що я йду до Азовсталі, хочу вступити у полк Азов. Матір моя воює, я теж хочу. А питаю, бо якось не дуже кортить мені натрапити на таких. До речі, не підкажете як пройти повз основні магістралі? І як це зробити швидко? Бо ректор казав, десь в районі центру вже їздять. 
- Ого. А те, що хочеш боротись - це похвально. Я сам добровольцем пішов. Я місцевий. Рідне місто шкода. А щодо шляху, то знаю один. Наша група все одно тудою повертатиметься на територію заводу, ми тебе і проведемо. Так безпечніше. А щодо колони, то дякую. Цінується будь-яка інформація. Обов'язково передам комбригу про це. Хлопці, йдемо швидше! В нас новий "член". Потрібно поспішати, поки нас тут нафіг 155-ками не накрило. - поправляючи каску каже боєць. 
Так і вирушили в дорогу. Йшли через приватний сектор, котрий ще не встигли задіти росіяни.  А я паралельно розповідав бійцям свої плани, вони мені щось своє. Далі нічого цікавого не відбувалось. Навіть прильотів не дуже було чутно. Коротше, відпишусь, коли буду на заводі.
                                                                              Дзвінок.
        "Бляха, ніде зв'язку нема! Навіть на КСП, де сидить командування гарнізону. Треба терміново передзвонити мамі, бо обстановка під Києвом загострюється. А виходити небезпечно... Ця довбана сирена лунає й досі. Але нічого, доведеться почекати, якщо я не хочу закінчити от так, як деякі мої необачні земляки. Москалі просто заділи лінію електропередачі, от і маємо клопіт зі зв'язком." - сидячи у імпровізованому "рекрутинг-центру" думав доброволець. Що з себе він представляв, цей самий пункт? Я ж сподіваюсь, ви не очікували побачити там щось мега-натівське. Ні, просто звичайне офісне приміщення в бункері, де з "благ цивілізації" був хіба що кулер з водою, кілька радіоприймачів, декілька "калашів" та "одноразок", і власне все. Але особливо відокремлювався прапор з емблемою полку "Азов", де на жовтому фоні красувався знак "National Idea". 
          З початку мого монологу пройшшло хвилин 10. Я якраз встиг докурити цигарку. Але командира як не було, так і не з'явилось. Слава Богу, що хоча б зміг впіймати рисочку зв'язку. Гадаю, цього достатньо, щоб здійснити, можливо, мій останній дзвінок у житті. Пішли гудки...
- Ало. Сину, це ти? Бачу, номер твій.
- Так, мамо, я!
У сина на устах було стільки емоцій. Виростаючи в сім'ї тільки з мамою, він до неї дуже прив'язався. Кожна година без неъ здавалась рекруту пеклом. Але від цього жага до битви лише зростала. Зібравши її в кулак, доброволець був готовий відбити кожну нервову клітину як свою, так і офіцера-мами.
 - І повір, мамо, мені є, що тобі розказати. Але це залишимо на потім. Як сама поживаєш? Я коли читаю ці моторошні заголовки ЗМІ про ситуацію в Києві, в мене серце кров'ю обливається, чесне слово! Я в такі моменти боюсь за тебе більше, ніж за себе. Добре, що зміг додзвонитись. 
- О, Господи...! - ридаючи, кричала матір. 
Я впізнаю цей голос з тисячі. Ці декілька днів, тут, в окопах, відчуваються, як вічність. Ще зв'язок із сином зник... Жодна матір такого б не пережила. Але українські жінки здатні і не на таке. - сміючись, додала вона.
 А щодо справ, то вони у мене кепські. Стільки побратимів втрачаємо, тут, в Ірпені. Паралельно наші хлопці виводять цивільних лісами у більш безпечні місця. Вони, гади, нас мінометами накрили пів години тому. І евак-групу також, котру я відправила. Я думала, що не виживу. Ти ж знаєш, я - людина віруюча. У всьому покладаюсь на Бога. На все його воля. Так от і Бог управив, що ти подзвонив. Тепер легше і мені, і тобі. 
- От пси пагані. Не поранило, я сподіваюсь? Вони за все понесуть відповідальність, від мене особисто. Я чого дзвоню. Я вступаю до полку Азов. Хотів попередити тебе. Та і взагалі, почути твій голос. Але знай, відмовити мене не вийде. В тебе ж самої фах військовий. Маєш розуміти всі тонкощі. Я все дитинство дивився на тебе і хотів бути таким, як ти. От і прийшов мій час. А як загину, то очікуватиму на Суді. Хай захистить нас Бог.
- Я звісно ціную твій патріотизм, але краще б було тобі залишатись. Ти ж в житті ніколи не тримав зброї. Як такий солдат може тримати оборону півмільйонного міста? Чесно, я і не думала, що ти підеш на таке. Але ти в мене - дитина непередбачувана. За це я тебе і люблю. 
- Не переживай. Мене усьому навчать. І я ніяка не дитина! Ти ж знажш, що...
Ало! Ало! Дідько... Знову зв'язок зник. - дивлячись в екран телефону, мовив син. В той момент, широко відкрились двері кабінету. В амунації, весь в крові, заходить командир полку, легендарного полку Азов.
- Добрий день. - роздягаючись, сказав він. Я - Редіс. Що привело вас сюди?...
                                                              Перший та останній бій.
Вже пройшов десь місяць з тої самої бесіди з командиром. Мене прийняли до полку. Бої у самому місці тільки загострювались. Орда все наближається і наближається до заводу. В медпунктах у бункерах все більшає і більшає людей. Втрат було б менше, якщо б мони не цілили саме туди. До мами за цей час я так і не додзвонився. І не додзвонюся вже ніколи. Нащо я пішов кулеметником... Мене ще досі не знайшли, а я лежу тут, під танком. Точніше те, що від мене залишилось. Боляче бачити мене самого в такій печальній позі. І навряд-чи знайдуть. Це мені ще пощастило. Від мого ректора навідь і вологої калюжі не лишилось. Правду люди кажуть, що герої не вмирають... От я і не вмер. Душею. Вона іще жива, але тримати зброю я уже не в змозі. Найсумніше те, що закурити не можу. Я ж без тіла... У стрій кличе мене Бог до хлопців. Іти вже час у вічнеє блаження. Авторові тексту я дуже довіряю. Не підведи мене, хлопче! І ви, журі, в ім'я усіх героїв. Оцінюйте із розумом. На цьому я закінчу монолог, чекаю всіх удома.